Справа № 160/28840/25
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
ВСТАНОВИВ:
06.10.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 , в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати пункт 22 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 16.08.2025 року №617 "Про результати службового розслідування" наступного змісту: "22. Начальнику фінансово-економічної служби -головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_2 , на підставі результатів проведення службового розслідування дані внести до Книги нестач військової частини НОМЕР_2 " у частині щодо покладення на підполковника ОСОБА_1 , командира батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 повної матеріальної відповідальності;
- визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 06.09.2025 року №33 "Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2025 року №617" наступного змісту: "3. Начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , на підставі результатів проведення службового розслідування дані внести до Книги нестач військової частини НОМЕР_2 та НОМЕР_3 по своїм військовослужбовцям" у частині щодо покладення на підполковника ОСОБА_1 , командира батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 повної матеріальної відповідальності;
- визнати протиправним та скасувати абзац 9 пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) від 22.09.2025 року №1538 "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду завдану державі" наступного змісту: "Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" з підполковника ОСОБА_1 , командира батальйону охорони стягнути завдану шкоду в сумі 9697594,73 грн. шляхом утримання щомісячно 20% від грошового забезпечення";
- визнати протиправним та скасувати абзац 1 пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) від 22.09.2025 року №1538 "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду завдану державі" наступного змісту: "Начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_2 занести до книги грошових стягнень і нарахувань суми завданої шкоди державі з метою подальшого відшкодування шляхом стягнення суми, завданої шкоди щомісяця в розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення згідно пункту 1 статті 13 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" до повного погашення збитків" у частині щодо стягнення коштів з підполковника ОСОБА_1 , командира батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 .
Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій позивач просить:
- постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення на час розгляду справи судом дії індивідуальних актів, в частині, що стосуються позивача, а саме:
- пункту 16 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 16.08.2025 року №617 "Про результати службового розслідування" відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" притягнуто до повної матеріальної відповідальності командира батальйону охорони підполковника ОСОБА_1 зі стягненням завданої шкоди в сумі 9667305,07 грн.;
- абзацу 9 пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно - господарської діяльності) від 22.09.2025 року №1538 "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду завдану державі" наступного змісту: "Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" з підполковника ОСОБА_1 , командира батальйону охорони стягнути завдану шкоду в сумі 9697594,73 грн. шляхом утримання щомісячно 20% від грошового забезпечення".
В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що позивач проходить військову службу на посаді командира батальйону охорони у військовій частині НОМЕР_2 .
На підставі складеного комісією військової частини НОМЕР_1 документу з назвою "Акт службового розслідування щодо уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та попередження подібних випадків порушень у майбутньому", який не містить його реєстраційного номеру, дати і місця складання та не відповідає вимогам законодавства щодо порядку проведення службового розслідування, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 16.08.2025 року №617 "Про результати службового розслідування", який видано з порушенням чинного законодавства та містить очевидні ознаки протиправності, позивача притягнуто до повної матеріальної відповідальності.
Відповідно до п. 16 цього ж наказу, з посиланням на ч. 1 ст. 6 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" позивача притягнуто до повної матеріальної відповідальності зі стягненням завданої шкоди в сумі 9667305,07 грн.
За наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) від 22.09.2025 року №1538 "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду завдану державі" здійснюється стягнення з позивача шкоди в сумі 9697594,73 грн., зазначеної у п. п. 14, 16 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 16.08.2025 року №617, шляхом утримання щомісячно 20% від грошового забезпечення.
Вказано, що резолютивна та описова частини наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 16.08.2025 року №617, від 06.09.2025 №33 не містять відомостей, за які саме дії (бездіяльність) або рішення на позивача покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду. Зі змісту акту та оскаржуваного наказу випливає, що суму шкоди, яка стягується, складає виплата упродовж 2024 року та 1-го кварталу 2025 року, на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_2 додаткової винагороди військовослужбовцям батальйону охорони, що виконували бойові (спеціальні) завдання по охороні та обороні об`єктів інфраструктури, згідно бойового розпорядження.
Зазначено, що позивачем не завдано шкоди державі умисно або з необережності шляхом прийняття неправомірних рішень, невиконання чи неналежного виконання службових обов`язків, оскільки при поданні рапортів на виплату додаткової винагороди військовослужбовцям батальйону охорони, що виконували бойові (спеціальні) завдання по охороні та обороні об`єктів інфраструктури, згідно бойового розпорядження позивач діяв виключно, згідно вимог нормативних актів та на виконання усного розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 23.11.2023 року, яке відповідало чинному на той час законодавству та не давало підстав вважати його явно злочинним.
Також зазначено, що стягнення значних сум коштів у розмірі 20% сум грошового забезпечення щомісяця за оскаржуваними наказами, які мають очевидні ознаки протиправності, негативно впливає як на морально-психологічний стан командира підрозділу, так і підпорядкованого йому особового складу, що матиме негативний стан на забезпечення бойової готовності в умовах збройної агресії ворога проти України. Окрім того, стягнення коштів до ухвалення судом рішення за позовною заявою, істотно негативно впливає на соціальний захист членів сім`ї позивача.
Розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, суд зазначає наступне.
Як визначено ч.1 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
В силу вимог ч.1, 2 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).
Частиною 2 статті 150 КАС України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Суд зазначає, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
Тобто інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
З огляду на правові висновки щодо застосування положень КАС України, викладені зокрема у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року у справі №300/5005/22 та від 21 вересня 2023 року у справі №600/1531/23-а, заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Розглядаючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 наголошував на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтовані твердження, що права та інтереси особи можуть будуть порушені, і на момент виконання рішення суду, у разі задоволення позову, необхідно буде докласти значних зусиль та витрат для відновлення своїх прав та інтересів.
Як вже зазначено судом вище, заявник просить вжити заходів забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення дії абзацу 9 пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) від 22.09.2025 року №1538 "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду завдану державі", яким передбачено стягнення з підполковника ОСОБА_1 шкоди в сумі 9697594,73 грн. шляхом утримання щомісячно 20% грошового забезпечення.
В обґрунтування необхідності забезпечення позову позивач вказує, що щомісячне стягнення значних сум коштів у розмірі 20% грошового забезпечення за оскаржуваними наказами, які мають, на його думку, очевидні ознаки протиправності, негативно впливає як на морально-психологічний стан командира підрозділу, так і на підпорядкований йому особовий склад, що, у свою чергу, матиме негативний вплив на забезпечення бойової готовності в умовах збройної агресії ворога проти України. Крім того, стягнення коштів до ухвалення судом рішення за позовом істотно негативно впливає на соціальний захист членів сім`ї позивача.
Суд не погоджується з твердженням позивача щодо очевидної протиправності оскаржуваних наказів. Однак, суд вважає таким, що відповідає дійсності, твердження позивача про те, що щомісячне стягнення коштів у розмірі 20% грошового забезпечення за оскаржуваними наказами може негативно вплинути на морально-психологічний стан як командира підрозділу, так і підпорядкованого йому особового складу, що врешті-решт, може призвести до погіршення здатності відповідного підрозділу виконувати покладені на нього бойові та інші завдання, що, на думку суду, не є допустимим в умовах воєнного стану.
Проаналізувавши доводи заявника, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав, визначених, зокрема, пунктом 1 частини 2 статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову, позаяк метою вказаного процесуального рішення, є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду й уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у разі задоволення позову.
Суд вважає, що незастосування заходів забезпечення позову, про які просить позивач, матиме суттєві наслідки для позивача у вигляді змін у майновому стані з огляду на стягнення щомісячно коштів у розмірі 20% його грошового забезпечення.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Отже, безпідставне стягнення з позивача частини його грошового забезпечення щомісячно, якщо таке буде встановлено судом під час розгляду справи по суті, може свідчити про втручанням в конвенційні права позивача. Таке втручання може бути обґрунтованим виключно у разі його правомірності, тобто після надання судом оцінки правомірності оскаржуваного наказу, безпосередньо яким передбачено таке стягнення.
Суд зазначає, що розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову не передбачає надання оцінки правомірності дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а спрямований виключно на забезпечення захисту прав, свобод та інтересів позивача на час розгляду справи.
Таким чином, оцінивши обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з урахуванням співмірності таких заходів, а також виходячи із принципів справедливості, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.
При цьому, суд зазначає, що даний захід забезпечення позову не є вирішенням публічно-правового спору по суті без фактичного його розгляду судом. Вжиття таких заходів забезпечення позову, у даному випадку, є вимушеним заходом, оскільки, невжиття заходів забезпечення позову призведе до негативних наслідків, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
На підставі викладеного, керуючись статтями 150, 151, 154, 243, 248, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИВ:
Зупинити дії індивідуальних актів, в частині, що стосуються позивача, а саме:
- пункту 16 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 16.08.2025 року №617 "Про результати службового розслідування", яким відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" притягнуто до повної матеріальної відповідальності командира батальйону охорони підполковника ОСОБА_1 зі стягненням завданої шкоди в сумі 9667305,07 грн.;
Стягувачем за цим виконавчим документом є ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Боржниками за цим виконавчим документом є:
- Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 );
- Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).
Дана ухвала підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень, строк пред`явлення ухвали до виконання 3 роки.
Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник