Справа № 640/4934/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4934/19 Головуючий у 1 інстанції - Бабич А.М.
Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним і скасування-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.03.2019 №.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-IX та Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 року №399, справу № 640/4934/19 передано на розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 прийнято справу до провадження, продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, замінено відповідача - Головне управління ДФС у м. Києві на його правонаступника - Головне управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011).

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ТОВ "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДФС у м. Києві на підставі наказу від 16.11.2018 №16930 направлень від 28.11.2018 №7773/26-15-14-09, від 29.11.2018 №2451-26-15-42-08, від 27.12.2018 №1892/26-15-14-01-04, №1893/26-15-14-01-02, №3257/26-15-14-06-04, №2900/26-15-14-03-04 проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" податкового законодавства, валютного законодавства та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.10.2016 по 30.09.2018.

За наслідками проведеної перевірки Головним управлінням ДФС у м. Києві складено акт від 22.12.2018 №783/26-15-14-01-02/37258458, яким встановлено порушення позивачем вимог:

- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст.134 ПК України, п. 2 ст. 3, ст. 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2, п. 6, п. 9.4, п. 18 Положення бухгалтерського обліку 16 "Витрати", п. 5 ПСБО "Дохід", п. 7 П(С)БО 15, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, в результаті чого занижений податок на прибуток в сумі 1 098 491 грн, у т.ч. за період з 01.10.2016 по 31.12.2016 на суму 238 122 грн, за 2017 рік на суму 574 773 грн, за три квартали 2018 року на 285 596 грн;

- п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 ПК України в частині порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних в ЄРПН за грудень 2017 року, січень 2018 року на загальну суму ПДВ 542,79 грн;

- п. 267.6.4. п. 276.6 ст. 267 ПК України щодо несвоєчасного подання податкової декларації з транспортного податку, фактично 28.12.2018 № з терміном протягом місяця з дня виникнення права власності на такий об`єкт до ДПІ у Дарницькому р-ні ГУ ДФС у м. Києва (т. 1 а.с. 57-75).

За наслідками розгляду заперечень на акт перевірки від 02.01.2019 №01/02_01_19 Головне управління ДФС у м. Києві листом від 14.01.2019 №4886/10/26-15-14-01-02 висновки акта від 22.12.2018 №783/26-15-14-01-02/37258458 викладено в наступній редакції:

"Перевіркою встановлено порушення:

- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст.134 ПК України, п. 2 ст. 3, ст. 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2, п. 6, п. 9.4, п. 18 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", п. 5 ПСБО 15 "Дохід", п. 7 П(С)БО 15, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, в результаті чого занижений податок на прибуток на суму 1 086 364 грн., у т.ч. за період з 01.10.2016 по 31.12.2016 на суму 238 122 грн., за 2017 рік на суму 574 773 грн., за три квартали 2018 року на 273 469 грн.;

- п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 ПК України в частині порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних в ЄРПН за грудень 2017 року, січень 2018 року на загальну суму ПДВ 542,79 грн.;

- п. 267.6.4. п. 276.6 ст. 267 ПК України щодо несвоєчасного подання податкової декларації з транспортного податку, фактично 28.12.2018 № з терміном протягом місяця з дня виникнення права власності на такий об`єкт до ДПІ у Дарницькому р-ні ГУ ДФС у м. Києва" (т. 1 а.с. 88-95).

На підставі акта перевірки від 22.12.2018 №783/26-15-14-01-02/37258458 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 16.01.2019 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 629 546,00 грн. (т. 1 а.с. 96 зворотній бік).

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням позивачем подано до Державної фіскальної служби України скаргу від 25.01.2019 №01/25_01_19 (т. 1 а.с. 100-106).

Рішенням Державної фіскальної служби України №11907/6/99-99-11-04-01-25 від 14.03.2019 скаргу задоволено частково, скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.01.2019 № в частині висновків акта перевірки щодо неправомірного віднесення скаржником до складу адміністративних витрат по страхуванню фінансових ризиків у сумі 3 269 970 грн. і у відповідній частині штрафні санкції (т. 1 а.с. 109-115).

На підставі акта перевірки від 22.12.2018 №783/26-15-14-01-02/37258458 та рішення про результати розгляду скарги від 14.03.2019 №11907/6/99-99-11-04-01-25 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.03.2019 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 746 656, 00 грн. (т. 1 а.с. 118).

Вважаючи таке податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на дату виникнення кредиторської заборгованості боржник (позивач у справі) має визначити справедливу вартість свого зобов`язання. Сума дисконту (різниця між майбутньою та теперішньою вартістю зобов`язання) включається до доходу в момент отримання позики і до витрат - в процесі амортизації такого дисконту протягом строку користування позикою. Також, суд першої інстанції погодився з висновками акту перевірки в частині заниження позивачем податку на прибуток, оскільки витрати сформовані останнім внаслідок ознак безтоварності операцій з надання послуг пакетування ФОП ОСОБА_1 .

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що висновки акту перевірки, на підставі яких було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, не відповідають нормам чинного законодавства, а тому спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню. Звернув увагу на те, що судом першої інстанції не було надано оцінку первинним документам на підтвердження реальності господарських операцій з ФОП ОСОБА_1 , а також не враховано висновки Верховного Суду щодо процедури дисконтування заборгованості за отриманими позиками.

Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК України).

Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 КАС України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 44.1 ст. 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Положеннями п. 44.2 ст. 44 ПК України передбачено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Статтею 135 ПК України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Приписами абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат, витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання, яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку .

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-XIV цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, відповідно до ст. 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог зазначив про те, що висновки про заниження податку на прибуток сформовані відповідачем внаслідок ознак безтоварності операцій з надання послуг пакетування для позивача ФОП ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), основний вид діяльності якого "69.20. Діяльність у сфері бухгалтерського обліку і аудиту; консультування та оподаткування", та в якого 1 працівник відповідно до відомостей ІС "Податковий блок", водночас послуги пакування, замовлені позивачем у вказаного контрагента, належить до діяльності позивача та не відповідає основному виду діяльності вказаного платника.

Як вбачається з матеріалів справи між ТОВ "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" (замовник) та ФОП ОСОБА_1 (виконавець) укладено договір про виконання робіт з пакування продукції від 26.11.2013 №1-П (т. 1 а.с. 128-129).

Згідно з п. 1.1 вказаного договору замовник доручає, а виконавець зобов`язується виконувати роботи з пакування товарів замовника (далі по тексту "комплекти") із використанням пакувальних матеріалів замовника.

Продукція пакується у відповідності до додатків до цього договору які є його невід`ємною частиною (п. 1.2).

Вартість робіт з пакування 1 окремого комплекту, зазначеного у п. 1.2 цього договору визначається в додатку до договору (п. 2.1). Після виконання робіт складається акт виконаних робіт, де зазначається загальна вартість робіт з пакування (п. 2.2).

Передача-прийняття запакованої продукції за якістю та кількістю здійснюється шляхом оформлення і підписання сторонами додатку до договору (п. 4.1). Вид пакування визначається додатками до договору (п. 4.4).

Також, в матеріалах справи наявні додатки до договору пакування, а саме від 03.10.2016 №10-16, від 01.11.2016 №11-16, від 01.12.2016 №12-16, від 03.01.2017 №01-17, від 01.02.2017 №02-17, від 01.04.2017 №04-17, від 01.05.2017 №05-17, від 01.06.2017 №06-17, від 03.07.2017 №07-17, від 01.08.2017 №08-17, від 01.09.2017 №09-17, від 02.10.2017 №10-17, від 01.11.2017 №11-17, від 01.12.2017 №12-17, від 03.01.2018 №01-18, від 01.02.2018 №02-18, від 01.03.2018 №03-18, від 01.04.2018 №04-18, від 01.05.2018 №05-18, від 01.06.2018 №06-18, від 01.07.2018 №07-18, від 01.08.2018 №08-18, від 01.09.2018 №09-18.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в зазначених додатках міститься перелік товарів, які передавались виконавцю для фасування та пакування, а також перелік запакованих товарів, який повертався замовнику із зазначенням виду фасування та пакування.

Крім того, на підтвердження реальності господарських операцій позивачем надано акти прийому результатів виконаних робіт з фасування та пакування, а також маркування товару, зокрема:

- від 31.10.2016 №10-16, від 30.11.2016 №11-16, від 30.12.2016 №12-16, від 31.01.2017 №01-17, від 28.02.2017 №02-17, від 28.04.2017 №04-17, від 31.05.2017 №05-17, від 30.06.2017 №06-17, від 31.07.2017 №07-17, від 31.08.2017 №08-17, від 30.09.2017 №09-17, від 31.10.2017 №10-17, від 30.11.2017 №11-17, від 31.12.2017 №12-17, від 31.01.2018 №01-18, від 28.02.2018 №02-18, від 30.03.2018 №03-18, від 30.04.2018 №04-18, від 31.05.2018 №05-18, від 30.06.2018 №06-18, від 31.07.2018 №07-18, від 31.08.2018 №08-18, від 30.09.2018 №09-18;

- від 31.10.2016 №10-16-м, від 30.11.2016 №11-16-м, від 30.12.2016 №12-16-м, від 31.01.2017 №01-17-м, від 28.02.2017 №02-17-м, від 28.04.2017 №04-17-м, від 31.05.2017 №05-17-м, від 30.06.2017 №06-17-м, від 31.07.2017 №07-17-м, від 31.08.2017 №08-17-м, від 30.09.2017 №09-17-м, від 31.10.2017 №10-17-м, від 30.11.2017 №11-17-м, від 31.12.2017 №12-17-м, від 31.01.2018 №01-18-м, від 28.02.2018 №02-18-м, від 30.03.2018 №03-18-м, від 30.04.2018 №04-18-м, від 31.05.2018 №05-18-м, від 30.06.2018 №06-18-м, від 31.07.2018 №07-18-м, від 31.08.2018 №08-18-м, від 30.09.2018 №09-18-м.

На підтвердження оплати послуг пакування позивачем надано платіжні доручення від 16.11.2016 №989, від 22.11.2016 №1013, від 02.12.2016 №1051, від 06.12.2016 №1055, від 13.12.2016 №1075, від 21.12.2016 №1090, №1091, від 22.12.2016 №1095, від 10.01.2017 №23, від 18.01.2017 №37, від 21.02.2017 №122, від 06.03.2017 №178, від 15.03.2017 №210, від 19.04.2017 №314, від 24.05.2017 №418, від 24.05.2017, від 20.06.2017 №504, від 05.07.2017 №549, від 12.07.2017 №577, від 13.07.2017 №579, від 14.07.2017 №593, від18.07.2017 №597, від19.07.2017 №599, №608, від 02.08.2017 №637, від 22.08.2017 №8, від 18.10.2017 №130, від 20.11.2017 №210, від 13.12.2017 №259, від 16.01.2018 №336, від 17.04.2018 №593, від 15.05.2018 №672, від 18.06.2018 №762, від 07.08.2018 №912, отримувач СПД ОСОБА_1 , призначення платежу: оплата за послуги пакування згідно з договором від 26.11.2013 №1-П (т. 2 а.с. 39-71).

Як вбачається зі змісту акту перевірки податковим органом за господарськими операціями позивача з ФОП ОСОБА_1 за договором про виконання робіт з пакування від 26.11.2013 №1-П не встановлено фактів відсутності первинних документів, відсутності в первинних документах обов`язкових реквізитів або невідповідності їх змісту та обсягу господарських операцій, однак надані позивачем договір з додатками, акти прийому результатів та розрахункові документи не були враховані ГУ ДФС у м. Києві під час проведення перевірки.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_1 зареєстрований з 30.12.2004, основний вид діяльності: 69.20 діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування, інші: 62.02 консультування з питань інформатизації; 70.22 консультування з питань комерційної діяльності й керування; 82.92 пакування; 95.11 ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування, що свідчить про можливість надання вказаним суб`єктом позивачу послуг з пакування, незалежно від наявності чи відсутності аналогічного виду діяльності у позивача.

Також, на підтвердження виконання ФОП ОСОБА_1 послуг за договором від 26.11.2013 №1-П позивачем було надано до суду першої інстанції копії:

- договорів оренди нежитлового приміщення від 27.01.2016 №1226 та від 28.12.2017 №1300 за адресю м. Київ, Харківське шосе, буд. 201/203 (т. 2 а.с. 83-91);

- договору оренди пакувальної машини ВТ-390 від 26.11.2013 (т. 2 а.с. 72-75);

- заяви про прийняття на роботу пакувальника ОСОБА_2 від 01.06.2015 (т. 2 а.с. 76);

- наказу про прийняття на роботу від 01.06.2015 №1 (т. 2 а.с. 77);

- витяг з трудової книжки ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 78);

- заяви про застосування податкової соціальної пільги від 01.06.2015 (т. 2 а.с. 79);

- трудового договору від 01.06.2015 (т. 2 а.с. 80);

- табелів обліку робочого часу (т. 2 а.с. 62-115).

Отже, враховуючи встановлені обставини, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновками суду першої інстанції, щодо наявності ознак безтоварності операцій, оскільки з наданих позивачем до суду первинних документів вбачається зміст та обсяг господарських операцій, які здійснювалися між позивачем та ФОП ОСОБА_1 , водночас висновки зроблені контролюючим органом на підставі аналізу інформаційних баз даних ДПС України не є належними доказами нереальності господарської операції.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що на дату виникнення кредиторської заборгованості боржник (позивач у справі) має визначити справедливу вартість свого зобов`язання, водночас сума дисконту (різниця між майбутньою та теперішньою вартістю зобов`язання) включається до доходу в момент отримання позики і до витрат - в процесі амортизації такого дисконту протягом строку користування позикою, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договори позики від 31.01.2017 №1, №2 та №3 відповідно (т. 2 а.с. 116-124).

Відповідно до п. 1.1 договору позикодавець в порядку та на умовах визначених договором надає позичальнику поворотну позику для власних господарських потреб (для поповнення обігових коштів) позичальника, а останній зобов`язується прийняти та повернути суму отриманої позики у визначений цим договором строк.

Відповідно до п. 1.2 договору сторони дійшли згоди про те, що позика, яка надається відповідно до цього договору є безпроцентною, цей договір є також безпроцентним.

Згідно з п. 4 договору строк позики визначається з моменту набуття чинності цим договором і становить 365 календарних днів (п. 4.1). Строк, визначений у п. 4.1 цього договору, може бути продовжений за погодженням сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору (п. 4.2).

Відповідно до додаткових угод від 30.01.2018 №1 до договорів від 31.01.2017 №1, №2, №3, пункт 4.1 договорів викладено у наступній редакції "строк позики визначається з моменту набуття чинності чим договором і становить 730 календарних днів".

Згідно з актом перевірки від 22.12.2018 №783/26-15-14-01-02/ НОМЕР_2 суть порушення зазначено в тому, що ТОВ "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" не визначило та не відобразило фінансовий дохід від дисконтування кредиторської заборгованості по договорах позики від 31.01.2017 №1, №2, №3, та не здійснювало амортизацію дисконту протягом строку користування на кожну наступну дату балансу.

Вказані дії позивача, на думку податкового органу, призвели до порушення пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п.п. 5, 7 П(с)БО 15 "Дохід", п.п. 2, 6, 9.4, п. 18 П(с)БО 16 "Вирати" у зв`язку з чим занижено показник у рядку 01 Декларацій "Дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих активів), визначений за правилами бухгалтерського обліку", за період з 01.01.2016 по 30.09.2018.

Як зазначено вище, відповідно до пп.134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

За визначенням, наведеним у пп. 14.1.267 п. 14.1 ст. 14 ПК України позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку - це нормативно-правовий акт, затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, що визначає принципи та методи ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності, що не суперечать міжнародним стандартам; міжнародні стандарти фінансової звітності - це прийняті Радою з міжнародних стандартів бухгалтерського обліку документи, якими визначено порядок складання фінансової звітності.

Згідно з ч. 3 статті 12-1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підприємства (крім публічних акціонерних товариств, банків, страховиків, а також підприємств, які провадять господарську діяльність за видами, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України), самостійно визначають доцільність застосування міжнародних стандартів для складання фінансової звітності та консолідованої фінансової звітності.

За приписами п. 6 П(С)БО 11 "Зобов`язання" зобов`язання поділяються на: довгострокові; поточні; непередбачені зобов`язання; доходи майбутніх періодів.

Зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду (пункт 5 П(С)БО 11 "Зобов`язання").

Відповідно до абз.1 та 8 п. 4 П(С)БО 11 "Зобов`язання" довгострокові зобов`язання - всі зобов`язання, які не є поточними зобов`язаннями, а поточні зобов`язання - зобов`язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців, починаючи з дати балансу.

Пунктом 7 П(С)БО 11 "Зобов`язання" передбачено, що до довгострокових зобов`язань належать: довгострокові кредити банків; інші довгострокові зобов`язання; відстрочені податкові зобов`язання; довгострокові забезпечення.

Положеннями пунктів 11, 12 П(С)БО 11 "Зобов`язання" передбачено, що поточні зобов`язання включають: короткострокові кредити банків; поточну кредиторську заборгованість за довгостроковими зобов`язаннями, за товари, роботи, послуги, за розрахунками з бюджетом, у тому числі з податку на прибуток, за розрахунками зі страхування, за розрахунками з оплати праці, за розрахунками з учасниками, за розрахунками із внутрішніх розрахунків; короткострокові векселі видані; поточні забезпечення; інші поточні зобов`язання. Поточні зобов`язання відображаються в балансі за сумою погашення.

За визначенням, наведеним в абз. 9 п. 4 цього ж П(С)БО, сума погашення - це недисконтована сума грошових коштів або їх еквівалентів, яка, як очікується, буде сплачена для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.

Відповідно до п. 10 П(С)БО 11 "Зобов`язання" довгострокові зобов`язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов`язання.

Теперішня вартість - це дисконтована сума майбутніх платежів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), яка, як очікується, буде необхідна для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства (абз. 10 п. 4 П(С)БО 11 "Зобов`язання").

Відповідно до п. 4 П(С)БО 13 "Фінансові інструменти" фінансовий актив - це: а) грошові кошти та їх еквіваленти; б) контракт, що надає право отримати грошові кошти або інший фінансовий актив від іншого підприємства; в) контракт, що надає право обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно вигідних умовах; г) інструмент власного капіталу іншого підприємства.

Фінансові інвестиції - це активи, які утримуються підприємством з метою збільшення прибутку (відсотків, дивідендів тощо), зростання вартості капіталу або інших вигод для інвестора.

Фінансове зобов`язання - це контрактне зобов`язання: а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству; б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.

Фінансовий інструмент - це контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного підприємства і фінансового зобов`язання або інструмента власного капіталу в іншого.

Фінансовий актив або фінансове зобов`язання відображається у балансі, якщо підприємство є стороною-укладачем угоди щодо фінансового інструмента (п. 10 П(С)БО 13 "Фінансові інструменти").

Фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо) (п. 29 П(С)БО 13 "Фінансові інструменти").

Відповідно до п. 31 П(С)БО 13 "Фінансові інструменти" на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.

З аналізу наведених вище правових норм слідує, що правила дисконтування із включенням суми дисконту до інших доходів поширюються на довгострокові зобов`язання. Оцінка зобов`язань за теперішньою вартістю (дисконтованою сумою майбутніх платежів) вимагається лише за наявності наступних умов: зобов`язання повинні бути довгостроковими; на них мають нараховуватися проценти.

Колегією суддів встановлено, що умови договорів позики (з урахуванням додаткових угод) не передбачають нарахування процентів на фінансову допомогу, що виключає обов`язок боржника визначити на дату виникнення кредиторської заборгованості теперішню (справедливу) вартість зобов`язання, як того вимагав контролюючий орган.

Крім того, як вбачається з акту перевірки від 22.12.2018 №783/26-15-14-01-02/37258458, позивач при складенні фінансової звітності застосовує виключно Національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку.

Зокрема в п. 2.1. розділу 2 "Методологічні аспекти облікової політики" наказу Товариства №1 від 20.03.2015 "Про облікову політику" зазначено, що введення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності здійснювати відповідно до норм національних П(С)БО, норми МСФЗ для цих цілей не застосовувати.

В свою чергу, національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, тоді як така методологія визначена Міжнародними стандартами фінансової звітності.

Разом з цим, як вбачається зі змісту акта перевірки від 22.12.2018 №783/26-15-14-01-02/37258458, контролюючим органом здійснено дисконтування за формулою, що встановлено Міжнародним стандартом фінансової звітності на яку зокрема посилається і суд першої інстанції.

При цьому, частиною 3 ст. 12-1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що підприємства, крім тих, що зазначені в частині другій цієї статті, самостійно визначають доцільність застосування міжнародних стандартів для складання фінансової звітності та консолідованої фінансової звітності.

Тобто, позивач, як особа, бухгалтерський облік якої базується на національних стандартах (положеннях) бухгалтерського обліку, а не на міжнародних стандартах фінансової звітності, з урахуванням того, що національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, не зобов`язаний визначати таку методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно. В свою чергу, контролюючий орган не має права визначати цю методику та давати вказівки такому платнику податків (який керується виключно національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку) щодо методики.

Таким чином, визначення національних стандартів не дозволяє застосувати міжнародні стандарти обліку у разі відсутності методів ведення обліку в національних стандартах, а тому позиція контролюючого органу та суду першої інстанції щодо посилання на міжнародні стандарти у разі, коли підприємство здійснює облік за національними стандартами, є неправомірною та не відповідає положенням Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Аналогічний правовий висновок був викладений Верховним Судом у постановах від 10.09.2021 у справі №160/6203/20, від 16.05.2023 у справі №640/2756/19, від 06.03.2024 у справі №160/10420/20, від 26.07.2023 №640/15028/19, від 10.09.2025 №160/6256/20.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що встановлені за наслідком проведеної перевірки висновки податкового органу про порушення позивачем вимог діючого законодавства не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, колегія суддів також враховує рішення ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що "…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…".

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач надав до суду докази, що спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З наявних в матеріалах справи платіжного доручення від 21.03.2019 №1536 та платіжної інструкції від 03.04.2025 №1951225 вбачається, що позивачем сплачено судовий збір: за подачу адміністративного позову в сумі 11 199,84 грн.; за подачу апеляційної скарги в розмірі 16799,76 грн., які слід стягнути з Головного управління ДПС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТОВ "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ"

Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 70 250,00 грн. в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому, даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Зокрема, згідно ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на положення ч. 6 та ч. 7 КАС України, відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз положень ст. 134 КАС України дає підстави для висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Згідно до положень ч.ч. 1-6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" та Адвокатське об`єднання "КМ Партнери" уклали договір про надання правової допомоги від 05.03.2019 №2-1/24-2019 за умовами якого об`єднання зобов`язується за запитом довірителя та/або його посадових (службових) осіб надавати йому послуги з правової (правничої) допомоги (т. 1 а.с. 27-36).

Згідно з п. 1.1 договору під правовою (правничою) допомогою у цьому договорі розуміється, зокрема надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до п. 5.2 для оплати наданих послуг об`єднання надає довірителю рахунок-фактуру і акт приймання-передачі послуг.

До підготовки вищезазначених документів звичайно об`єднання надсилає довірителю детальну специфікацію, як описано у п.5.6, в якій звичайно зазначається: власне надані послуги (опис послуг); адвокати-учасники об`єднання та їх помічники, які надавали послуги; кількість відпрацьованих ними годин; вартість наданих послуг, розрахованих на основі індивідуальних погодинних ставок задіяних адвокатів-учасників об`єднання та їх помічників.

Згідно з актом прийому-передачі від 29.05.2019 відповідно до договору про надання правничої допомоги від 05.03.2019 №2-1/24-2019 на замовлення довірителя у період з 18.03.2019 по 16.05.2019 було надано професійну правничу допомогу у зв`язку з супроводженням судової справи №640/4934/19. До вищезазначених робіт було залучено учасників об`єднання, якими було здійснено наступні роботи та витрачено наступну кількість годин:

1) аналіз акта перевірки від 22.12.2018 №783/26-15-14-01-02/37258458 та податкового повідомлення-рішення від 18.03.2019 №, збір доказів у справі, зустріч з довірителем з приводу наданих доказів, підготовка позовної заяви та подача до Окружного адміністративного суду міста Києва - адвокат Мінін О.А. 1 год. - 6 560,00 грн., адвокат Нестеров-Сурменко О.П. 8 год. - 33 520,00 грн., помічник адвоката Кривомаз Ю.В. 12,7 год. - 11 000,00 грн.;

2) ознайомлення з відзивом відповідача, аналіз релевантної судової практики, підготовка відповіді на відзив, подання до Окружного адміністративного суду міста Києва - адвокат Нестеров-Сурменко О.П. 3 год. - 12 570,00 грн., помічник адвоката Кривомаз Ю.В. - 6 600,00 грн.

Послуги надано на загальну суму 70 250,00 грн.

Згідно з рахунком-фактурою від 29.05.2019 №57 Адвокатським об`єднанням "КМ Партнери" позивачу виставлено до сплати за надання послуг професійної правової (правничої) у зв`язку з супроводом судової справи №640/4934/19, відповідно до договору від 05.03.2019 №2-1/24-2019 - 70 250,00 грн., яка була сплачена, що підтверджується відомостями виписки із особового рахунку АО «КМ Партнери" акціонерного товариства ОТП Банк.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти стягнення витрат на правничу допомогу у зазначеному вище розмірі, посилаючись на те, що їх розмір є завищеним, не відповідає складності справи, належним чином не обґрунтований та становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Колегією суддів враховуються висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14.11.2019 у справі № 826/15063/18, згідно яких: «…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг".

Отже, враховуючи вищевикладене, а також враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, предмет спору, значення справи для позивача у порівнянні з розміром судових витрат, які він просить стягнути з відповідача, колегія суддів вважає, що сума, яка підлягає компенсації позивачу на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. є справедливою та співмірною.

Такий висновок повністю відповідає згаданим вище принципам обґрунтованості, співмірності та пропорційності, які повинні бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" - задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним і скасування-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 18.03.2019 №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116, код ЄДРПОУ ВП 44116011) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКІ АБРАЗИВИ" (Харківське шосе, 201/203, м. Київ, 02121, ) судовий збір в сумі 27 999,60 грн. (двадцять сім тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 60 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.