Справа № 300/1938/25
Суддя: Главач І.А.
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" жовтня 2025 р. справа № 300/1938/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Главача І.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (надалі, також позивачка, ОСОБА_1 ), в інтересах якої діє адвокат Мищишин Іванна Ярославівна (надалі, також представниця позивачки), звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також відповідач, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), в якому просить:
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію в разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" з моменту звернення за призначенням пенсії по втраті годувальника.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії, однак відповідач відмовив їй у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю серед документів, долучених до заяви про призначення пенсії документа, що підтверджує статус зниклого безвісти чи смерть годувальника, відсутність документа, що підтверджує наявність родинних зв`язків між позивачкою та годувальником, а також у зв`язку з тим, що позивачка не набула віку для призначення пенсії по втраті годувальника, відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Позивачка стверджує, що до заяви про призначення пенсії нею додано всі необхідні документи для призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" та стверджує, що в неї наявне право на призначення пенсії по втраті годувальника. У зв`язку з цим просить позов задовольнити.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 29-30).
16.04.2025 від Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач зазначає, що оскаржуване позивачкою рішення було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідних документів та недостатнього віку для призначення пенсії, визначеного статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідач зазначив, що перелік необхідних документів визначається нормами Постанови Правління Пенсійного фонду України № 22-1 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"", однак поданий позивачкою пакет документів не дає їй права на призначення пенсії по втраті годувальника. Таким чином, в уповноваженого органу Пенсійного фонду України були достатні та належні підстави для відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника, відповідно до статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". З огляду на це просив у задоволенні позову відмовити (а.с. 33-81).
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у щорічній відпустці з 21.04.2025 по 16.05.2025 згідно наказу від 04.04.2025 № 80-В, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 82), у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 07.08.2025 по 22.08.2025 згідно наказу від 25.07.2025 № 213-В, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 83), у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 23.08.2025 по 03.09.2025 згідно наказу від 20.08.2025 № 261-В, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 83), у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.08.2025 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залучено як співвідповідача по даній адміністративній справі. Даною ухвалою визначено відповідачу 2 п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 84-86).
22.09.2025 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву. (а.с. 88-96).
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
14.02.2024 ОСОБА_1 від ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшло сповіщення сім`ї № 1/567 про те, що син позивачки, солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проходив військову службу за контрактом, вірний військовій присязі, захищаючи територіальну цілісність та державний суверенітет України, зник безвісти біля населеного пункту Авдіївка, Донецької області 13.02.2024 року (а.с. 14).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 470 від 16.04.2024 визначено вважати завершеним службове розслідування щодо обставин, які сприяли зникненню безвісти ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_2 безвісти зниклим під час виконання бойового завдання (а.с. 18).
З 01.04.2024 ОСОБА_2 є таким, що зник безвісти, відповідно до даних витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (а.с. 16).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 09.09.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (а.с. 45-78).
За принципом екстериторіальності пенсійним органом, який розглядав заяву позивачки, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області № 87 від 17.09.2024 позивачці відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю серед документів, долучених до заяви про призначення пенсії документа, що підтверджує статус зниклого безвісти чи смерть годувальника, відсутність документа, що підтверджує наявність родинних зв`язків між позивачкою та годувальником, а також у зв`язку з тим, що позивачка не набула віку для призначення пенсії по втраті годувальника, відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с. 39-40).

Відмова у зарахуванні даних періодів роботи до страхового стажу обґрунтована тим, що відповідно до статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", право на пенсію по втраті годувальника набувають особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або віку 65 років. Крім того, звернено увагу, що особа набуває статусу зниклої безвісті з дня внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, і тільки з того моменту у членів сім`ї такої особи може виникнути право на отримання пенсії щодо втрати годувальника (а.с. 39-40).

Вважаючи вказану відмову протиправною, з метою зобов`язання відповідача призначити пенсію по втраті годувальника, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд встановив таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами частини 1 статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (надалі, також Закон № 2262-ХІІ).

Відповідно до статті 29 Закону № 2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Відповідно до статті 30 Закону України № 2262-ХІІ (в редакції, чинній на момент звернення за призначенням пенсії) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Батьки військовослужбовців, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, після досягнення чоловіками 55 років, жінками 50 років, за наявності страхового стажу не менше 25 років для чоловіків і не менше 20 років для жінок.

Відповідно до пункту "б" абзацу 4 цієї ж статті передбачено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку встановленого статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" або є особами з інвалідністю.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Згідно зі статтею 31 Закону № 2262-ХІІ члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Статтею 36 Закону №2262-ХІІ (у редакції, чинній на час звернення за призначенням пенсії позивачу) передбачено, що пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах:

а) членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, а саме батькам (одному з батьків), дружині (чоловікові), іншому непрацездатному члену сім`ї загиблого (померлого) годувальника, якщо право на пенсію має один непрацездатний член сім`ї, у розмірі 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї; якщо право на пенсію мають два і більше непрацездатних членів сім`ї (крім батьків, дружини (чоловіка) у розмірі 50 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї. У таких самих розмірах, незалежно від причини смерті годувальника, обчислюються пенсії членам сімей померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей, до складу яких входять діти, які втратили обох батьків;

б) сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї.

Відповідно до статті 48 Закону України № 2262-ХІІ заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою дата їх відправлення.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, заявнику роз`яснюється, які документи він повинен надати додатково. При наданні ним цих документів до закінчення тримісячного терміну з дня отримання роз`яснення днем звернення за призначенням пенсії вважається день подання заяви або дата відправлення документів поштою, зазначені в частині першій цієї статті.

Особа, яка звернулася за призначенням пенсії, пред`являє паспорт або інший документ, що засвідчує особу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до відділу обслуговування громадян № 1 (сервісний центр) Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення їй пенсії по втраті годувальника.

Позивачка звернулася щодо призначення їй пенсії по втраті годувальника у зв`язку із зникненням безвісти її сина, ОСОБА_2 , який проходив військову службу та захищав територіальну цілісність та державний суверенітет України. В наданих позивачкою сповіщенні сім`ї та витязі з єдиного реєстру досудових розслідувань зазначається, що зниклий безвісти ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 .

З наданих позивачкою документів, зокрема довідки № 17082 від 15.02.2024, довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, витягів з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 470 від 16.04.2024 та № 45 від 07.02.2024 випливає, що зниклий безвісти ОСОБА_2 є особою, яка проходить військову службу в Збройних Силах України.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області прийнято рішення про відмову у призначенні позивачці пенсії по втраті годувальника відповідно до статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю серед документів, долучених до заяви про призначення пенсії документа, що підтверджує статус зниклого безвісти чи смерть годувальника, відсутність документа, що підтверджує наявність родинних зв`язків між позивачкою та годувальником, а також у зв`язку з тим, що позивачка не набула віку для призначення пенсії по втраті годувальника, відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Суд зазначає, що відповідачами при розгляді заяви позивачки про призначення пенсії не було враховано, що зниклий безвісті син позивачки був військовослужбовцем та проходив військову службу у Збройних силах України. У зв`язку з невзяттям до уваги даного факту, відповідачами було розглянуто заяву позивачки у порядку Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення", а не Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб", як цього просить позивачка.

Як зазначалося вище, у разі наявності права на різні види пенсії, особі призначається один з видів пенсії за вибором такої особи.

Щодо мотивів відмови у призначенні пенсії за віком суд зазначає наступне.

У своєму рішенні відповідач 2 зазначає, що підставою для відмови у прийнятті рішення слугували, серед іншого, відсутність серед документів, доданих до заяви про призначення пенсії, документа, що підтверджує статус зниклого безвісти чи смерть годувальника, відсутність документа, що підтверджує наявність родинних зв`язків між позивачкою та годувальником.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб-підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Таким чином, пенсійний орган має право, зокрема, у разі встановлення відсутності серед долучених до заяви про призначення пенсії документів, звертатися до державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності та інших суб`єктів задля отримання відповідних документів та відомостей, які є необхідними для призначення пенсії.

Натомість, в даному випадку відповідачами не надано жодних доказів вжиття заходів задля отримання відомостей про наявність родинних зв`язків між позивачкою та годувальником, в т.ч. від органів реєстрації актів цивільного стану, а також інформації про наявність чи відсутність у Єдиному реєстрі осіб, зниклих безвісти за особливих обставин інформації про те, чи наявні у реєстрі відомості про годувальника ОСОБА_2 , як зниклого безвісти за особливих обставин.

Зважаючи на вищевикладене, суд робить висновок про те, що відповідачем 2 не було належним чином розглянуто заяву позивачки про призначення пенсії по втраті годувальника, зокрема не враховано правовий статус годувальника та можливість призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб", а також не вжито жодних заходів для отримання необхідних для призначення пенсії відомостей самостійно.

Суд звертає увагу, що позивачка серед заявлених позовних вимог просить: " визнати рішення про відмову у призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" від 17.09.2024 року № 87 Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправним та скасувати дане рішення;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію в разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" з моменту звернення за призначенням пенсії по втраті годувальника."

З матеріалів справи встановлено, що оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії по втраті годувальника було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області. З огляду на це, дані вимоги будуть стосуватися саме уповноваженого суб`єкта, який прийняв оскаржуване рішення.

Стосовно вимоги про зобов`язання призначити пенсію суд зазначає наступне.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Суд зауважує, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Суд звертає увагу позивачки, що питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням органів пенсійного фонду, яке реалізовується ними за результатами розгляду відповідних заяв про призначення пенсії.

В даній справі, заяву позивачки було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, відповідно до вимог статті 36 Закону України № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Таким чином, питання про наявність права на призначення пенсії перевірялося уповноваженим суб`єктом відповідно до норм іншого Закону, ніж просить призначити пенсію позивачка. З огляду на це, відповідач не реалізував свої дискреційні повноваження у питанні перевірки наявності у позивачки права на призначення пенсії відповідно до вимог статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб", у зв`язку з чим суд не може зобов`язувати відповідача прийняти рішення про призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

Таким чином, з метою належного захисту прав позивачки, з дотриманням вимог, що стосуються дискреційних повноважень, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по втраті годувальника від 09.09.2024 відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про часткове обґрунтування заявлених позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню частково.

Суд вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд користується повноваженнями, передбаченими частиною другою статті 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: самостійно визначає формулювання резолютивної частини рішення суду, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.

Частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивачки на сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0..1 від 19.03.2025 (а.с. 26).

Як наслідок, на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області підлягає стягненню частина сплаченого судового збору в розмірі 605,60 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.09.2024 № 87 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника, передбаченої статтею 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" від 09.09.2024 та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (, вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, 33028) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Копію цього рішення надіслати представниці позивачки та відповідачам через підсистему "Електронний суд".

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 );

відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018);

відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (, вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, 33028).

Суддя Главач І.А.