Справа № 520/23641/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 р. Справа № 520/23641/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 01.04.25 по справі № 520/23641/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) в особі відокремленого підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі по тексту відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) в особі відокремленого підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) код ЄДРПОУ ВП: НОМЕР_3 , щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 27457,58 грн.;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) в особі відокремленого підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 27457,58 грн.

В обґрунтування позовних вимог послалась на протиправний характер бездіяльності відповідача, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 27457,58 грн, оскільки відповідний рапорт про виплату спірної суми грошових коштів подавався нею ще до моменту звільнення з військової служби, однак станом на момент звернення до суду із цим позовом відповідачем така виплата не здійснена, а тому наявні підстави для стягнення таких коштів у судовому порядку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 по справі № 520/23641/24 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) в особі відокремленого підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби у запас грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, у відповідності до Порядку № 178.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати на виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у розмірі 27457 (двадцять сім тисяч чотириста п`ятдесят сім) грн. 58 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 у справі № 520/23641/24 та прийняти нове про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, що в силу статті 317 КАС України є підставою для його скасування.

Повідомив, що усі дії, на які посилається позивач (подання рапорту, складання довідки, проведення службового розслідування) були здійснені в межах повноважень саме Військовою частиною НОМЕР_1 , однак остання не була залучена до участі у справі, як сторона.

Тобто, суд вирішив питання про права Військової частини НОМЕР_1 , не залучивши її при цьому належним чином як відповідача, що є порушенням частини 1 статті 50 КАС України та самостійною підставою для скасування спірного рішення.

Звернув увагу, що вже 17.01.2024 позивач отримала довідку-розрахунок про вартість речового майна, що належить до видачі, а відтак, звертаючись до суду із позовом лише 21.08.2024 ОСОБА_1 пропустила 6-місячний строк, передбачений частиною 2 статті 122 КАС України, при цьому не надала належних доказів поважності причин такого пропуску.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції (рішення переглядається в частині задоволення позову) та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу в Збройних силах України, у в/ч НОМЕР_1 та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 340 від 21.11.2023 звільнена з військової служби.

21.11.2023 ОСОБА_1 на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 сформовано рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно. Вказаний рапорт у лівому верхньому кутку містить резолюцію про прийняття вказаного рапорту до розрахунку.

17.01.2024 за підписом начальника ПРС в/ч НОМЕР_1 та начальника речової служби НОМЕР_2 сформовано довідку - розрахунок про вартість речового майна, що належить до видачі старшому солдату ОСОБА_1 , загальна вартість складала 27457, 58 грн.

11.05.2024 ОСОБА_1 звернулась на гарячу лінію Міністерства оборони України зі зверненням, в якому вказала, що 22.11.2023 звільнена з військової служби, однак до сих пір не отримала грошову компенсацію за неотримане речове майно, хоча 22.11.2023 надавала відповідний рапорт.

Листом ТВО командира Військової частини НОМЕР_2 від 10.06.2024 № 553/3118 командувачу Медичних Сил ЗСУ повідомлено про те, що ОСОБА_1 звільнена з військової служби 22.11.2023 та, як вказує скаржниця, не отримала до цього часу грошову компенсацію за неотримане речове майно. У в/ч НОМЕР_1 було проведено службове розслідування щодо посадових осіб, які не вчасно подали довідку - розрахунок за неотримане речове майно та притягнуто їх до відповідальності. Військова частина НОМЕР_2 не може здійснити виплату згідно довідки - розрахунку за 2023 рік. ОСОБА_1 рекомендовано звернутись у судовому порядку щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не виплаті при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби у запас грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки позивачем дотримано процедуру реалізації її права на отримання компенсації за неотримане речове майно у день звільнення з військової служби шляхом подання відповідного рапорту до Військової частини НОМЕР_1 , де вона безпосередньо проходила військову службу, а тому у відповідача були відсутні підстави для нездійснення такої виплати.

Судом визнано необґрунтованим посилання Військової частини НОМЕР_2 на те, що ОСОБА_1 не подано відповідного рапорту саме до Військової частини НОМЕР_2 , оскільки жодних заперечень стосовно того, що Військова частина НОМЕР_2 в даному випадку уповноважена здійснювати нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно, відзив на позов не містить, що дає підстави для висновку, що саме ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_2 ) здійснює нарахування (перерахунок) та виплату позивачу компенсації за неотримане речове майно. До того ж, довідка - розрахунок про вартість речового майна, що належить до видачі старшому солдату ОСОБА_1 підписана начальника ПРС в/ч НОМЕР_1 та начальником речової служби НОМЕР_2 .

Судом відхилено доводи відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом, оскільки ним не надано суду доказів повідомлення ОСОБА_1 про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні саме станом на 21.11.2023 (дату звільнення зі служби та дату подання позивачем рапорту про компенсацію за неотримане речове майно). Також судом враховано, що позивач у липні 2024 року вже зверталась до суду з аналогічним позовом, який був повернутий скаржнику.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати на виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у розмірі 27457 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з військової частини сум компенсації за неотримане речове майно, суд першої інстанції виходив з їх передчасності.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення переглядається в частині задоволення позову), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.

Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із невиплатою позивачу суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Отже, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене статтею 9-1 Закону № 2011-XII, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.

Механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) визначено Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі Порядок № 178).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:

звільнення з військової служби;

загибелі (смерті) військовослужбовця;

переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини.

Згідно із пунктом 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що право на компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження служби військовослужбовці набувають при звільненні і це право реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначено правову природу компенсації за неотримане речове майно, відповідно до якої речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, а компенсації за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум, спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Також, щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата зазначила, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Отже, чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

А відтак, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частини 5 статті 122 КАС України обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Колегія суддів зауважує, що військовослужбовець після звільнення його з військової служби зберігає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання відповідної заяви. Однак, це не свідчить про можливість подання вказаної заяви на отримання компенсації поза межами будь-яких строків.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що чинне законодавство не дозволяє виключити військовослужбовця зі списків особового складу військової частини без його згоди, у разі відсутності повного розрахунку, зокрема компенсації за неотримане речове майно. Це надає можливість останньому впевнитися, що всі фінансові питання з ним були вирішенні до звільнення.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховний Суд від 28.09.2023 у справі № 260/4686/22 та 14.12.2023 у справі № 380/1785/21.

Враховуючи визначену у постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, а також те, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання, пов`язані з реалізацією передбачених законом гарантій для військовослужбовця, навіть якщо подання відповідного позову про компенсацію відбувається після його звільнення з публічної (військової) служби, до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в аналогічному спорі від 10.02.2025 по справі № 240/5940/24.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 з 21.11.2023 звільнена з військової служби і в цей же день подала рапорт на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, а 17.01.2024 їй було надано довідку - розрахунок про вартість речового майна, що належить до видачі старшому солдату ОСОБА_1 , загальна вартість складала 27457,58 грн. А відтак, з 17.01.2024 позивач була обізнана про суми вартості неотриманого нею речового майна, які після звільнення залишилися невиплаченими.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Таким чином, після звільнення з 22.11.2023 та щонайменше з 17.01.2024 (дати отримання довідки-розрахунку) ОСОБА_1 дізналася або повинна була дізнатися про виникнення у відповідача обов`язку із приводу проведення повного та своєчасного розрахунку при звільненні, однак опікуватися своїм правом на отримання грошової компенсації замість неодержаного речового майна позивач розпочала лише у травні 2024 року, про що свідчить її звернення на гарячу лінію Міністерства оборони України.

При цьому, жодних пояснень та доказів з приводу того, чому позивач лише через шість місяців після звільнення почала вчиняти активні дії спрямовані на відновлення свого порушеного права в матеріалах справи відсутні.

Отримання позивачем 10.06.2024 у відповідь на свій запит від 11.05.2024 листа ТВО командира Військової частини НОМЕР_2 від 10.06.2024 № 553/3118 про відмову у нарахуванні відповідних коштів не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації права і ця дата не пов`язана з початком перебігу строку звернення до суду.

При цьому, з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернулася лише 21.08.2024, тобто з порушенням місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України, який сплив щонайбільше 17.02.2024.

Слід відмітити, що тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судових рішень у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до адміністративного суду з поважних причин.

Однак, будь-яких об`єктивних перешкод щодо неможливості своєчасно (у межах місячного строку) звернутися до відповідача із запитом щодо компенсації за неотримане речове забезпечення та за захистом своїх порушених прав до суду позивач не наводить.

Обґрунтування об`єктивної неможливості позивача звернутися за захистом своїх прав до суду у період з 22.11.2023 по день звернення до суду не надає. Доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не вказує.

Водночас, незнання про порушення свого права через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, щодо дотримання процесуальних строків.

Таким чином, особа, яка має намір подати позов, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту позовної заяви, в тому числі процесуальних строків її подачі.

Разом з цим, у спірних правовідносинах позивач таких дій не вчинила. Докази зворотного в матеріалах справи відсутні.

Також, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин мав би застосовуватися загальний шестимісячний строк звернення до суду відповідно до частини другої статті 122 КАС України.

Так, Верховний Суд уже сформував висновки щодо застосування норм статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, відповідно до яких у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців (постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021 у справі № 240/532/20).

Таким чином, висновок суду першої інстанції, викладений в оскаржуваному рішенні про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із адміністративним позовом є таким, що зроблений при неправильному застосуванні норм процесуального права.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі Пелевін проти України (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі Ашінгдан проти Сполученого Королівства (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду в розрізі наведених висновків Європейського суду з прав людини, а також положень частини п`ятої статті 122 КАС України, колегія суддів зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Зрештою оцінка змісту обставин справи, хронології та послідовності дій позивача перед зверненням до суду свідчать про те, що цей строк був пропущений через відсутність зусиль позивача і належної старанності.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt, згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

До того ж, суд апеляційної інстанції вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Отже, враховуючи, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами, не наведено будь-яких інших обґрунтувань та не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, а судом першої інстанції ці обставини не з`ясовано, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розгляду по суті позовних вимог ОСОБА_1 .

Разом з тим, судом першої інстанції не надано належної оцінки факту пропуску строку звернення до суду, внаслідок чого не застосовано до позовної заяви наслідків пропуску цього строку, передбачених статтею 123 КАС України.

Згідно із частиною 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно з частинами 3, 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З урахуванням викладеного, з огляду на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 по справі № 520/23641/24 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду відповідно до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, що зумовлює часткове задоволення вимог апеляційної скарги відповідача.

Керуючись ст. ст. 122, 123, ч. 4 ст. 229, п. 8 ч. 1 ст. 240, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 по справі № 520/23641/24 - скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) в особі відокремленого підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій Я.В. П`янова