Справа № 320/7077/24
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 320/7077/24

адміністративне провадження № К/990/21359/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Кашпур О.В.,

суддів - Радишевської О.Р., Уханенка С.А.,

розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №320/7077/24,

за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року, прийняту в складі головуючого судді Перепелиці А.М., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 травня 2024 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Василенка Я.М., суддів Оксененка О.М., Шведа Е.Ю.,

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- стягнути з Виконавчого комітету Кам?янець-Подільської міської ради на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2018 року у справі №369/11467/16-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Департаменту правового супроводу та контролю Кам?янець-Подільської міської ради, за період з 20 травня 2020 року по 14 жовтня 2020 року включно у сумі 164626, 93 грн.

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

2. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з пропущенням встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду та запропоновано позивачу протягом десяти днів надати суду заяву про визнання поважними причини пропуску строку на звернення до суду із зазначенням доказів, які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації позивачем належного йому права на звернення до суду з цим позовом.

3. На виконання вимог вказаної ухвали позивач подав до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яка мотивована тим, що до спірних правовідносин, які виникли в період до 19.07.2022, застосуванню підлягає норма статті 233 Кодексу законів про працю України до внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року №2352-IX відповідних змін, згідно з якою строк звернення до суду не обмежується будь-яким строк, тому позивач уважав, що строк звернення до суду ним не пропущено.

4. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду; позовну заяву ОСОБА_1 повернуто.

5. Ухвалу суду мотивовано тим, що позивачем без поважних причин пропущений місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. При цьому, в заяві на усунення недоліків позовної заяви позивачем не обґрунтовано поважності причин пропуску такого строку.

6. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 травня 2024 року змінено ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року, викладено її мотивувальну частину в редакції постанови. В іншій частині ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року залишено без змін.

7. Суд апеляційної інстанції мотивував постанову тим, що оскільки середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, то строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

8. При цьому, судом апеляційної інстанції не було взято до уваги посилання позивача у заяві про поновлення строку, як на підставу дотримання строків звернення до суду, на те, що у цьому випадку повинні застосовуватися положення статті 233 Кодексу законів про працю України, а не положення статті 122 КАС України, оскільки строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України та відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах статті 233 Кодексу законів про працю України.

9. Крім того суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що в мотивувальній частині ухвали про повернення позовної заяви від 19.03.2024 суд першої інстанції зазначає порядок застосування строків позовної давності щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2018 у справі №369/11467/16-а, тобто обставини, які регулюються статтею 236 Кодексу законів про працю України.

10. Суд апеляційної інстанції дійшов висновків про те, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про повернення позовної заяви, однак неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а тому суд змінив ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 в частині мотивів, з яких виходив суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. Не погоджуючись із ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 травня 2024 року, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

12. У касаційній скарзі касатор зазначає про те, що судом першої інстанції зазначене неналежне правове обґрунтування, яке не стосується правовідносин та предмету спору у поданій позовній заяві. Так, позивач указує на те, що він не звертався до суду з позовними вимогами про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги в поданій позовній заяві чітко і однозначно вказують на предмет спору про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2018 у справі №369/11467/16-а про поновлення на роботі.

13. Також касатор указує на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не може уважатися заробітною платою і не входить до структури заробітної плати. На думку позивача, апеляційний суд хибно не ототожнює стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. У порушення пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та вимог частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" про обов`язковість застосування правової позиції Верховного Суду, апеляційний суд проігнорував та не застосував значну кількість постанов Касаційного адміністративного Суду у складі Верховного Суду, зокрема від 01.02.2024 у справі 580/4249/20, які містять правову позицію, згідно з якою середня заробітна плата за час вимушеного прогулу є заробітною платою, а тому відсутнє обмеження строку звернення до суду з вимогою про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

14. 04 червня 2025 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги, в яких, зокрема, просив прохальну частину касаційної скарги доповнити вимогами про скасування оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

IV. Позиція інших учасників справи

15. Відповідач надав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

V. Рух справи у суді касаційної інстанції

16. Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Кашпур О.В., суддів: Прокопенка О.Б., Радишевської О.Р., від 05 червня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 травня 2024 року.

17. Підставою для відкриття касаційного провадження у справі є оскарження судових рішень, зазначених у частині другій статті 328 КАС України, та посилання скаржника у касаційній скарзі на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

18. На підставі розпорядження в.о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду Н.Деревицької від 03 жовтня 2025 року №1240/0/78-25 за допомогою автоматизованої системи документообігу суду для розгляду цієї справи здійснено заміну судді Прокопенка О.Б. на суддю Уханенка С.А.

19. Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду в письмовому провадженні на 08 жовтня 2025 року.

VI. Джерела права й акти їхнього застосування

20. Частина перша статті 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

21. За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

22. Принцип обов`язковості судових рішень в адміністративному судочинстві було закріплено у статті 14 КАС України, відповідно до частини першої якої судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

23. За приписами частин другої, третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

24. Указана норма кореспондує положенням статті 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (зокрема, статтею 236 КЗпП України).

25. За правилами частин першої та сьомої статті 235 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час постановлення судового рішення про поновлення на роботі) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

26. Аналогічне правило щодо негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби також закріплене в пункті 3 частини першої статті 371 КАС України.

27. За умовами статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

28. Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

29. Відповідно до частин першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 1 липня 2022 року №2352-IX, далі - Закон №2352-IX) "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".

30. Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу та другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

31. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

32. Відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

33. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

VІІ. Позиція Верховного Суду

34. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

35. З огляду на викладені приписи статті 341 КАС України, Суд здійснює перегляд судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів касаційної скарги.

36. У цій справі позивач просив стягнути середню заробітну плату за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 20 травня 2020 року по 14 жовтня 2020 року. До суду з такими вимогами позивач звернувся у лютому 2024 року.

37. Повертаючи позовну заяву, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не є спором про оплату праці, а тому відповідні вимоги мають бути заявлені у строки, встановлені у частині п`ятій статті 122 КАС України, яка є спеціальною стосовно цього публічно-правового спору, тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах статті 233 КЗпП України.

38. Таким чином, суди уважали, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та поважних причин пропуску зазначеного строку не повідомив.

39. Верховний Суд зауважує, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

40. Верховним Судом неодноразово досліджувалося питання застосування приписів статті 122 КАС України у співвідношенні до положень Кодексу законів про працю України і практика Верховного Суду у подібних спорах сформована так, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанова ВС від 30 травня 2024 року у справі № 280/6009/23).

41. КАС України не містить норм, що б регулювали строки звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у спорах щодо стягнення середнього заробітку за невиконання рішення суду.

42. Визначаючи юридичну природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в аспекті застосування статті 233 КЗпП України, якою визначені різні строки звернення до суду з позовами про стягнення заробітної плати та про захист трудових прав, не пов`язаних із оплатою праці, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

43. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. За цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій, має безумовне право на отримання заробітної плати.

44. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

45. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України (до внесення до неї змін Законом України від 01.07.2022 №2352-IX), можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право, згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

46. На підставі системного аналізу наведених положень трудового законодавства Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

47. Отже, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

48. У постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду не надавала безпосередньої оцінки природі середнього заробітку у разі затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі, адже вказана справа стосувалася, передусім, розмежування середнього заробітку, передбаченого статтею 235 КЗпП України (за вимушений прогул), та статтею 117 КЗпП України (за нездійснення розрахунку при звільненні) для цілей застосування статті 233 КЗпП України.

49. Водночас висновки, викладені у вказаній постанові, свідчать про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) та середній заробіток у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України) мають однакову юридичну природу, оскільки обидві статті гарантують працівникові оплату праці за час, протягом якого він з вини роботодавця не працював: у першому випадку - у зв`язку з незаконним звільненням, у другому - із зволіканням виконання рішення суду про поновлення на роботі.

50. Аналогічний підхід неодноразово підтриманий Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 04.08.2022 у справі №380/6129/20, від 03.05.2023 у справі №280/4125/23, від 11.07.2023 у справі №440/5726/22, від 10.08.2023 у справі №380/19504/21, на які посилається позивач як на приклад неправильного застосування статей 233, 236 КЗпП України судами попередніх інстанцій.

51. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатує, що у спірних правовідносинах необхідно було застосовувати приписи частини другої статті 233 КЗпП України, а не статтю 122 КАС України і така правова позиція вже була висловлена Верховним Судом.

52. З урахуванням викладеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що середній заробіток за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі не є заробітною платою, у зв`язку з чим позови з вимогами про його стягнення можуть бути заявлені у строки, встановлені частиною п`ятою статті 122 КАС України, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

53. Верховний Суд зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати (середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі), які, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, що діяла на час спірних правовідносин), не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

54. Доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді касаційної інстанції.

55. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

56. Згідно з частиною четвертою статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2. Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 травня 2024 року скасувати, а справу №320/7077/24 направити до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Головуючий: О. В. Кашпур

Судді: О.Р. Радишевська

С.А.Уханенко