Справа № 380/10145/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/10145/24 пров. № А/857/21310/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року (головуючий суддя Кисильова О.Й., м. Львів) у справі №380/10145/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бориславського міського суду Львівської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

13.05.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Бориславського міського суду Львівської області (відповідач 1), Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області (відповідач 2), в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача-1 від 12.02.2024 № 05/К "Про встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям" у частині встановлення з 01.02.2024 надбавки за вислугу років на державній службі секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 в розмірі 18 % посадового окладу; зобов`язати відповідача-2 здійснити перерахунок та виплату секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі з 01.02.2024, відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про державну службу", а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу; зобов`язати відповідача-1 в подальшому нараховувати та виплачувати надбавку за вислугу років секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 , відповідно до ч.1 ст. 52 Закону України "Про державну службу", а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу; відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України допустити до негайного виконання рішення суду в частині нарахування та сплати надбавки за вислугу років за один місяць.

Позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 з травня 2019 року обіймає посаду секретаря судового засідання Бориславського міського суду. Наказом голови суду від 10.03.2023 № 08/К позивачу встановлена надбавка за вислугу років на державній службі у розмірі 27 % посадового окладу, відповідно до стажу державної служби, який станом на 11.03.2023 становить 9 років 00 місяців 00 днів. Вказує, що 01.01.2024 набрав чинності Закон України "Про державний бюджет України на 2024 рік" № 3460-ІХ, абзацом 2 пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" якого визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. Зауважує, що на виконання вимог Закону № 3460-ІХ наказом голови Бориславського міського суду від 12.02.2024 № 05/К секретарю судового засідання Дівчур Вірі встановлена надбавка за вислугу років на державній службі на 2024 рік (з 01.02.2024) у розмірі 24 відсотків посадового окладу, оскільки вислуга років якій на державній службі становить 9 років 10 місяців 22 дні. Позивач вважає, що відповідач-1 спірним наказом порушив її право на належний рівень оплати праці, гарантоване статтями 50 та 52 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з чим звернулася до суду за захистом порушеного права та просить позов задовольнити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року адміністративним позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ голови Бориславського міського суду Львівської області від 12.02.2024 № 05/К "Про встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям" у частині встановлення з 01.02.2024 надбавки за вислугу років на державній службі секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 у розмірі 18 % посадового окладу. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівської області здійснити з 01.02.2024 перерахунок та виплату секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про державну службу", а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового оклад, із урахуванням виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач 2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що 01.01.2024 набрав чинності Закон України "Про Державний бюджет на 2024 рік" №3460-ІХ, абзацом другим пункту 12 "Прикінцеві положення" якого визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. Застосування норм Закону України "Про Державний бюджет на 2024 рік" стосовно перерахування надбавки за вислугу років відповідає нормам законодавства України, оскільки виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України. Зазначає, що згідно зі ст. 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Апелянт звертає увагу, що положення Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік" щодо встановлення на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, є чинними, не визнані неконституційними та у судовому порядку не скасовані, відтак підстави для їх не застосування відсутні. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

17.07.2025 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Крім того, зазначає, що відсутність бюджетних асигнувань на виплату надбавки за вислугу років на державній службі, визначена Законом України «Про державну службу», на яку вказує апелянт, не може бути підставою невиконання ним, як суб`єктом владних повноважень, покладених на нього обов`язків. В свою чергу, реалізація права позивача на отримання виплат у розмірах, визначених Законом України «Про державну службу», не може бути поставлена у залежність від наявності бюджетних асигнувань. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 з 17.05.2019 обіймає посаду судового розпорядника, а з 09.06.2022 - секретаря судового засідання Бориславського міського суду Львівської області.

Наказом голови Бориславського міського суду від 10.03.2023 № 08/К секретарю судового засідання ОСОБА_1 встановлена надбавка за вислугу років на державній службі у розмірі 27 % посадового окладу відповідно до стажу державної служби, який станом на 11.03.2023 становить 9 років 00 місяців 00 днів.

Наказом голови Бориславського міського суду від 12.02.2024 № 05/К "Про встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям", зокрема, секретарю судового засідання Дівчур Вірі з 01.02.2024 встановлена надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 18 відсотків посадового окладу відповідно до стажу державної служби, який становить 9 років 10 місяців 22 дні.

Вважаючи незаконним наказ від 12.02.2024 № 05/К в частині зменшення надбавки за вислугу років, позивач звернулася в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не довели ті обставини, на яких ґрунтуються їхні заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначені Кодексом Законів про працю України (КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, норми якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР (Закон № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 Закону № 108/95-ВР в структуру заробітної плати входять: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях урегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (Закон № 889-VIII).

Статтею 50 Закону № 889-VIII визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи. Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення). Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет. Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них. Порядок формування фонду оплати праці державних службовців у державному органі, а також порядок преміювання державних службовців затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону № 889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Верховна Рада України 09.11.2023 ухвалила Закон України "Про Державний бюджет на 2024 рік" № 3460-IX згідно з пунктом 12 "Прикінцеві положення" якого у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.

При цьому, абзацом 2 пункту 12 розділу "Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

Національне агентство України з питань державної служби (НАДС України), реалізуючи свої повноваження щодо забезпечення формування у сфері державної служби та функціонального управління державною службою в державних органах відповідно до приписів Закону України "Про державну службу" підготувало Роз`яснення щодо умов оплати праці державних службовців державних органів, які провели класифікацію посад державної служби від 10.01.2024 № 176, в якому надана вказівка про те, яким чином має відбуватися встановлення надбавки за вислугу років, передбаченої пунктом 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік".

Як зазначило НАДС України у своєму роз`ясненні "…службі управління персоналом державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, необхідно підготувати проект наказу про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі у відсотковому розмірі, перерахованому відповідно до абзацу другого пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік"…".

На виконання абзацу 2 пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" № 3460-IX та з урахуванням роз`яснення НАДС від 10.01.2024 № 176, наказом голови Бориславського міського суду Львівської області від 12.02.2024 № 05/К з 01.02.2024 ОСОБА_1 встановлена надбавка за вислугу років на державній службі на 2024 рік у розмірі 24 відсотків посадового окладу, оскільки її вислуга років на державній службі становить 9 років 10 місяців 22 дні.

Отже, при розрахунку позивачу надбавки за вислугу років відповідач-1 застосував приписи абзацу 2 пункту 12 Прикінцевих положень Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік" № 3460-IX, яким визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

У свою чергу, згідно з п. 13 "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" № 3460-IХ умови оплати праці державних службовців, передбачені цим Законом, не застосовуються для державних службовців у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби. Оплата праці таких державних службовців здійснюється відповідно до умов, встановлених на 2023 рік, при цьому стимулюючі виплати можуть бути нараховані в граничному розмірі до 50 відсотків посадового окладу на місяць.

У 2024 році оплата праці державних службовців державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1409 "Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році" з урахуванням пункту 12 розділу Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" № 3460-IX. Державним службовцям державних органів, які провели класифікацію посад державної служби, надбавка за вислугу років у 2024 році встановлюється на рівні 2 відсотків від посадового окладу за кожний рік стажу державної служби та не може перевищувати 30 відсотків посадового окладу.

Варто відмітити, що до Закону України "Про державну службу" № 889-VIII будь-яких змін щодо зменшення щорічного та граничного відсотку набавки за вислугу років, у тому числі, у зв`язку із проведенням класифікації посад, не внесено.

Таким чином, аналізуючи наведене, колегія суддів вказує, що на теперішній час діють дві норми щодо визначення державним службовцям розміру надбавки за вислугу років, а саме п. 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" № 3460-IX, дія якого поширюється на державних службовців органів, у яких проведена класифікація посад, та ч. 1 ст. 52 Закону України "Про державну службу" № 889-VIII, дія якої поширюється на усіх без виключення державних службовців, оскільки жодних застережень з цього приводу ця норма не містить.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що пунктом 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" державним службовцям зменшений граничний розмір надбавки за вислугу років на державній службі з 50 до 30 відсотків, а також зменшений розмір самої надбавки з 3 до 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, тобто цією нормою запроваджено менший розмір спірної надбавки, ніж це передбачено ч. 1 ст. 52 Закону України "Про державну службу" № 889-VIII.

У рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, яке набрало законної сили 21.09.2023, суд наголосив, що "…надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що врегулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення)…".

У рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп та від 05.04.2001 № 3-рп/2001 викладені аналогічні висновки про те, що "…закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини рішення від 09.02.1999 №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення від 05.04.2001 № 3-рп/2001).

Державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи…".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а дійшла висновку, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

За загальним правилом вирішення колізій, передбаченим частиною третьою статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Виходячи із засад теорії права, та зважаючи, що Закон № 889-VIII та Закон № 3460-IX мають однакову юридичну силу, при цьому, Закон № 3460-IX прийнятий пізніше, у спірних правовідносинах має місце змістовна та темпоральна колізії.

У випадку одночасного існування змістовної та темпоральної колізії між більш ранньою cпeціaльнoю нopмoю та пізнішoю зaгaльнoю нopмoю пepeвaгy мaє paнішe пpийнятa cпeціaльнa нopмa, тобто ч. 1 ст. 52 Закону № 889-VIII, яку суд застосовує у спірних правовідносинах.

Разом з тим, у рішенні від 28.08.2020 № 10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" (справа про соціальні гарантії громадян) від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України) ( 254к/96-ВР).

Відтак, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах до застосування підлягає норма спеціального нормативно-правового акту, а саме - ч. 1 ст. 52 Закону України "Про державну службу" № 889-VIII, а не п. 12 "Прикінцеві положення" Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік" № 3460-IX, яким звужений обсяг прав та гарантій державних службовців, визначених Законом № 889-VIII.

При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує, що обмеження строку, на який встановлюється надбавка за вислугу років на державній службі, положеннями ч. 1 ст. 52 Закону України "Про державну службу" № 889-VIII також не передбачено. Також, роз`яснення НАДС, інших міністерств та центральних органів виконавчої влади щодо розрахунку заробітної плати мають лише інформаційний характер та не встановлюють правових норм, а тому не можуть покладатися в основу видання наказів щодо встановлення складових заробітної плати державних службовців.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про незаконність наказу відповідача-1 від 12.02.2024 № 05/К у частині встановлення з 01.02.2024 надбавки за вислугу років ОСОБА_1 в розмірі 18 % посадового окладу та зобов`язання відповідача-2 здійснити з 01.02.2024 перерахунок та виплату позивачу надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про державну службу", а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового оклад, із урахуванням виплачених сум.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року у справі № 380/10145/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар