Справа № 300/4782/25
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" жовтня 2025 р. справа № 300/4782/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця Киришко Оксана Вікторівна, до Міністерства освіти і науки України, за участю третьої особи Державного підприємства «Інфоресурс`про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач), в інтересах якого діє представник Киришко Оксана Вікторівна (далі - представниця позивача), звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства освіти і науки України (далі - відповідач), за участю третьої особи Державного підприємства «Інфоресурс» (далі - відповідач-2), в якому просить:
- визнати дії Міністерства освіти і науки України протиправними щодо відмови вжити заходів стосовно внесення змін до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформації про відсутність порушення послідовності здобуття освіти у Довідці №608429, визначеної частиною 2 статті 10 Закону України "Про освіту" щодо ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Міністерство освіти і науки України здійснити заходи щодо внесення змін до ЄДЕБО і виготовити нову довідку з відображенням інформації про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеною частиною 2 статті 10 Закону України "Про освіту" щодо ОСОБА_1 , а саме в розділі «На підставі даних, що містяться в ЄДЕБО, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної ч. 2 ст. 10 Закону України «Про освіту»» вказати: «Так, не порушує».
Адміністративний позов обґрунтований тим, що позивач 26.06.2020 отримав диплом молодшого спеціаліста та наразі навчається у Львівському державному університеті фізичної культури імені Івана Боберського та здобуває рівень освіти «бакалавра», що свідчить про послідовність здобуття освіти. Однак, у довідці про здобувача освіти за даними ЄДЕБО №608429, сформованій від 24.02.2025, зазначено, що у Позивача наявне порушення послідовності здобуття освіти, визначеної статтею 10 Закону України "Про освіту". У зв`язку із наведеним позивач звернувся до відповідача із заявою з проханням вжити заходів щодо внесення змін до Єдиної державної електронної бази з питань освіти, а саме внести інформацію про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту" щодо ОСОБА_1 . Проте, листом №3/3037-25 від 07.04.2025 Міністерством освіти і науки України відмовило у внесенні змін до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформації про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, у зв`язку з тим, що питання внесення інформації про здобувача освіти до ЄДЕБО належить до компетенції суб`єктів освітньої діяльності. На думку представниці такі дії відповідача є протиправними, оскільки під рівнем освіти слід вважати саме завершений етап освіти, що характеризується певною складністю, рівнем компетентності, яку цей рівень надає, та певним стандартом, та підтверджується відповідним документом про освіту. При цьому, позивач не проходив атестацію на здобуття ступеня бакалавра у Приватному вищому навчальному закладі Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука, та не отримував диплома бакалавра, відтак порушення послідовності здобуття освіти відсутнє. Відтак, просить суд позов задовольнити.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
24.07.2025 на адресу суду від Міністерства освіти і науки України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представниця відповідача заперечила щодо задоволення позовних вимог. Зауважила, що визначення послідовності здобуття освіти здійснюється за таким алгоритмом: якщо в даних здобувача освіти, що містяться в ЄДЕБО, зокрема у Реєстрі документів про освіту, є діючий документ про освіту з рівнем, не нижчим ніж рівень поточного навчання, за яким формується Довідка (за таблицею послідовності рівнів, наведеною в додатку 2 до цього доручення), в полі «На підставі даних, що містяться в ЄДЕБО, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту"» зазначається - «Ні, порушує»; в іншому випадку здійснюється автоматична перевірка даних усіх записів про здобуття особою освіти, що містяться в ЄДЕБО, - якщо наявна інформація про навчання, рівень якого не нижче рівня поточного навчання, за яким формується Довідка, у згаданому вище полі зазначається «Ні, порушує», а якщо відсутня - «Так, не порушує». Вказано, що згідно з інформацією, що міститься в ЄДЕБО, ОСОБА_1 01.09.2017 зарахований на навчання за освітнім ступенем бакалавра до ПВНЗ «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука», відрахований 02.10.2017. 05.09.2022 позивач. зарахований на навчання за освітнім ступенем бакалавра до Львівського державного університету фізичної культури імені Івана Боберського. Звернено увагу, що повторне зарахування на навчання на такий же самий освітній рівень означає, що особа знову формуватиме такі знання, уміння, навички та загальні компетентності, що в термінах визначення послідовності здобуття освіти свідчить про здобуття освіти в непослідовному порядку. Представниця відповідача вважає, що позивач здобуває освіту в непослідовному порядку, а в довідці, сформованій відповідно до вимог законодавства на підставі даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, у відповідному полі зазначено «Ні, порушує», що відповідає дійсності.
Представниця наголосила, що для здобуття освіти, на рівні вищому ніж раніше здобутий та збереження послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», відрахована із закладу вищої особи особа має саме продовжити навчання на основі раніше здобутої сукупності знань, умінь, навичок, інших компетентностей на відповідному рівні вищої освіти (поновитися на навчання у визначений законодавством спосіб), а не повторно вступити для здобуття того самого ступеня вищої освіти. Також представниця заперечила щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн, оскільки такі є неспівмірними зі складністю срави та виконаними адвокатом роботами.
Представниця позивача скористалася правом подання відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 31.07.2025. Зазначає, що основним критерієм є завершеність попереднього етапу навчання та здобуття певного рівня освіти, що, своєю чергою, має підтверджуватись відповідним документом про освіту. На факт незавершеності здобуття позивачем вищої освіти за рівнем бакалавра безумовно вказують також відомості з ЄДЕБО, згідно із якими до цієї бази включено лише три документи про освіту позивача: свідоцтво про базову середню освіту; атестат про повну загальну середню освіту; диплом молодшого спеціаліста. Оскільки позивач фактично не навчався у Приватному вищому навчальному закладі Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука, його вступ для здобуття вищої освіти, за наявності лише раніше здобутої професійної (професійно-технічної) освіти, яка є нижчою за рівнем, не може вважатися порушенням послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту».
ДП «Інфоресурс» правом подання пояснень третьої особи не скористалося.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.
ОСОБА_1 був зарахований до Відокремленого структурного підрозділу «Фахований коледж електронних приладів Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу» та 26.06.2020 завершив навчання, внаслідок чого отримав диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю «Автоматизація та компютерно-інтегровані технології».
01.09.2017 позивач був зарахований на 1 курс денної форми навчання був зарахований на 1 курс денної форми навчання за освітнім ступенем бакалавр до Приватного вищого навчального закладу Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука, однак 02.10.2017 був відрахований з числа здобувачів освітнього рівня бакалавр.
Відповідно до листа Приватного вищого навчального закладу Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука від 28.03.2025 №01/232 ОСОБА_1 був відрахований зі складу студентів університету 02.10.2017, контракт із навчальним закладом не укладав, до навчання не приступав, за навчання не оплачував (а.с. 66).
05.09.2022 позивача зараховано до Львівського державного університету фізичної культури імені Івана Боберського за освітнім ступенем "бакалавр" за спеціальністю 017 "Фізична культура і спорт", в якому навчається на денній формі на час подання позовної заяви.
Відповідно до довідки про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти встановлено, що на підставі даних, що містяться в ЄДЕБО поточне здобуття освіти зазначено «Ні, порушує» (а.с.10).
На звернення позивача, Міністерство освіти і науки України листом від 07.04.2025 №3/3076-25 повідомило, що 01.09.2017 позивач був зарахований на навчання за освітним ступенем бакалавра до ПВНЗ «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука», відрахований 02.10.2017. 05.09.2022 позивач повторно зарахований на навчання за освітнім ступенем бакалавра до Львівського державного університету фізичної культури імені Івана Боберського. Вказано, що повторне зарахування означає, що особа знову формуватиме такі знання, уміння, навички та загальні компетентності. У термінах визначення послідовності здобуття освіти це свідчить про здобуття освіти в непослідовому порядку. Таким чином, ОСОБА_1 здобуває освіту в непослідовному порядку (а.с.13-15).
Не погоджуючись із вищевказаними діями, позивач, в інтересах якого діє представниця, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає про таке.
Згідно з частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту" від 05.09.2017 № 2145-VIII (далі - Закон №2145-VIII) рівнями освіти є:
базова середня освіта;
профільна середня освіта;
перший (початковий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти;
другий (базовий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти;
третій (вищий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти;
фахова передвища освіта;
початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти;
перший (бакалаврський) рівень вищої освіти;
другий (магістерський) рівень вищої освіти;
третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень вищої освіти.
Згідно з п.16 ч.3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2145-VIII (у редакції на 05.09.2017) освітня діяльність за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста, що започаткована до набрання чинності цим Законом, продовжується у межах строку навчання за відповідною програмою з видачею диплома молодшого спеціаліста. Останній прийом на здобуття вищої освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста проводиться у 2019 році. Особи, які розпочали навчання за програмою підготовки молодшого спеціаліста до 2019 року включно, у разі успішного завершення навчання отримують диплом молодшого спеціаліста, який прирівнюється до диплома молодшого бакалавра.
Пунктом 23 ч. 1 ст. 1 Закону №2145-VIII визначено, що рівень освіти - завершений етап освіти, що характеризується рівнем складності освітньої програми, сукупністю компетентностей, які визначені, як правило, стандартом освіти та відповідають певному рівню Національної рамки кваліфікацій.
Відтак, наведені норми чітко визначають умову здобуття рівня освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, встановленій частиною другою статті 10 Закону №2145-VIII. Обов`язковою характеристикою є завершеність етапу освіти.
Як було встановлено судом вище та не заперечується сторонами у справі, позивач навчався у Відокремленому структурному підрозділі «Фаховий коледж електронних приладів Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу» та 26.06.2020 здобув освіту за рівнем освіти "молодший спеціаліст", який прирівнюється до рівня молодшого бакалавра, за спеціальністю «Автоматизація та комп`ютерно-інтегровані технології».
У 2017 році ОСОБА_1 зарахований на навчання до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука» за освітнім ступенем "бакалавр" та відрахований із закладу вищої освіти 02.10.2017. Диплом бакалавра не отримав.
Як вбачається з Виписки з ЄДЕБО (а.с.11-12), позивач відрахований із закладу освіти 04.10.2017, картка: 6619814, наявні документи про освіту: свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту, диплом молодшого спеціаліста.
У 2022 році позивач вступив до Львівського державного університету фізичної культури імені Івана Боберського на навчання за освітнім ступенем "бакалавр" за спеціальністю 017 "Фізична культура і спорт". (а.с.11-12).
Частиною 4 статті 5 Закону України "Про вищу освіту" від 01 липня 2014 року № 1556-VII визначено, що бакалавр - це освітній ступінь, що здобувається на першому рівні вищої освіти та присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньо-професійної програми, обсяг якої становить 180-240 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня бакалавра на основі освітнього ступеня молодшого бакалавра або на основі фахової передвищої освіти заклад вищої освіти має право визнати та перезарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 7 Закону України "Про вищу освіту" документ про вищу освіту видається особі, яка успішно виконала відповідну освітню програму та пройшла атестацію. Встановлюються такі види документів про вищу освіту за відповідними ступенями: - диплом молодшого бакалавра; - диплом бакалавра; - диплом магістра; - диплом доктора філософії/доктора мистецтва.
Суд зауважує, що для встановлення послідовності здобуття освіти беруться до уваги факти раніше здобутого рівня освіти, що підтверджується документом державного зразка - дипломом чи свідоцтвом, та теперішній рівень здобуття освіти, що є вищим за раніше здобутий.
Статтею 74 Закону № 2145-VIII встановлено, що у системі освіти функціонує інтегрована інформаційна система - Єдина державна електронна база з питань освіти (далі - Електронна база). При цьому, відповідно до ч. 10 ст.7 Закону України "Про вищу освіту" інформація про видані дипломи вноситься закладами вищої освіти, крім вищих військових навчальних закладів, до Єдиної державної електронної бази з питань освіти.
Аналіз вищевикладених норм свідчить про те, що освітній ступінь бакалавра присуджується лише у результаті успішного виконання здобувачем першого рівня вищої освіти освітньо-професійної програми, за наслідком чого здобувачу такої освіти видається відповідний документ, який підтверджує здобуття такого рівня вищої освіти та інформація про який вноситься до Електронної бази (ЄДЕБО).
Тож, оскільки позивач не отримав, навчаючись в ПВНЗ «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука», диплом бакалавра, відсутність якого, зокрема, підтверджується Довідкою з ЄДЕБО (а.с.10), що не заперечується сторонами, відтак, він не пройшов та не виконав відповідну освітню програму за цим рівнем, а тому відсутні перешкоди для його повторного зарахування для навчання за цим рівнем вищої освіти.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.93 №3543-XII призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту", а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури.
З урахуванням вищевказаної норми Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію позивач наділений правом на відстрочку, якщо здобуває рівень освіти вищий за раніше здобутий за денною або дуальною формою здобуття освіти.
Пунктом 62 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, визначено, що здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України Про освіту, а також докторанти для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період подають до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки довідку про здобувача освіти, сформовану в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, за формою згідно з додатком 9.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , який у 2020 році здобув початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти, з 2022 року навчається за денною формою за освітнім рівнем бакалавра у Львівському державному університеті фізичної культури імені Івана Боберського. Раніше він здобував перший (бакалаврський) рівень вищої освіти в ПВНЗ «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука», який не завершив. Тобто позивач не здобув вищий за раніше здобутий рівень освіти.
Ураховуючи вищевикладене, суд критично ставиться до посилання Міністерства освіти і науки України щодо того, що попереднє навчання позивача за освітнім рівнем бакалавра свідчить про порушення послідовності здобуття ним освіти. Суд вважає, що така позиція відповідача суперечить приписам ст.10 Закону України "Про освіту" та ст. 7 Закону України "Про вищу освіту".
Відтак, на переконання суду, процес здобуття освіти позивачем є послідовним у розумінні ч. 2 ст. 10 Закону України "Про освіту", проте Міністерство освіти і науки України, всупереч нормам чинного законодавства України, не забезпечило належного функціонування системи ЄДЕБО, що призвело до порушення прав позивача.
Щодо посилання відповідачів на лист-роз`яснення МОН №1/9758-24 від 03.06.2024, суд наголошує, що такий не є нормативно-правовим актом, має лише роз`яснювальний, інформаційний характер і не встановлює правових норм. Норма Закону є нормою прямої дії та має вищу юридичну силу, ніж даний лист.
За наведених обставин, суд доходить висновку, що дії Міністерства освіти і науки України щодо відмови вжити заходів стосовно внесення змін до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформації про відсутність порушення послідовності здобуття освіти у Довідці №608429, визначеної частиною 2 статті 10 Закону України "Про освіту" щодо ОСОБА_1 , слід визнати протиправними.
Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, суд зважає на таке.
За приписами ч. 5 ст. 74 Закону № 2145-VIII визначено, що держателем Єдиної державної електронної бази з питань освіти (далі - Електронної бази) та публічних електронних реєстрів у сфері освіти є центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, що здійснює організаційні заходи, пов`язані із забезпеченням функціонування Електронної бази та її складових.
Власником Електронної бази є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.
Адміністратором Електронної бази та публічних електронних реєстрів у сфері освіти є визначена Кабінетом Міністрів України юридична особа, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.
Адміністратор Електронної бази:
- здійснює заходи із створення та супроводження програмного забезпечення Електронної бази;
- відповідає за технічне і технологічне забезпечення Електронної бази, збереження та захист інформації (даних), що містяться в Електронній базі;
- забезпечує надання та анулювання доступу до Електронної бази;
- проводить навчання для роботи з Електронною базою;
- здійснює інші заходи, передбачені законом.
Згідно п. 5 розділу І Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти, що затверджене наказом МОН України від 08 червня 2018 року №620 ( далі - Положення про ЄДЕБО), власником ЄДЕБО та виключних майнових прав на її програмне забезпечення є держава. Розпорядником ЄДЕБО є Міністерство освіти і науки України, технічним адміністратором державне підприємство "Інфоресурс", що належить до сфери управління розпорядника ЄДЕБО.
Розпорядник ЄДЕБО є володільцем інформації, що міститься в ЄДЕБО.
Згідно з п. 2 розділу III Положення про ЄДЕБО, інформація вноситься до ЄДЕБО за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення ЄДЕБО або спеціалізованого програмного забезпечення, що використовується уповноваженими суб`єктами, узгодженого з технічним адміністратором ЄДЕБО.
Відповідно до п. 1 розділу IV Положення про ЄДЕБО, розпорядник ЄДЕБО: 1) вживає організаційних заходів, пов`язаних із забезпеченням функціонування ЄДЕБО; 2) здійснює контроль за забезпеченням захисту інформації в ЄДЕБО згідно із законодавством; 3) використовує інформацію, що міститься в ЄДЕБО, у тому числі персональні дані, з метою прийняття управлінських рішень та виконання повноважень, визначених законодавством; 4) вносить до ЄДЕБО інформацію щодо: - ліцензування (рішення про видачу, анулювання ліцензій на провадження освітньої діяльності, звуження, розширення освітньої діяльності) суб`єктів освітньої діяльності відповідно до ліцензійних умов на провадження освітньої діяльності; - результатів перевірок, ініційованих розпорядником ЄДЕБО, щодо дотримання суб`єктами освітньої діяльності - ліцензіатами ліцензійних умов на провадження освітньої діяльності; - акредитації спеціальностей, напрямів підготовки у закладах освіти, освітньо професійних програм, за якими здійснюється підготовка здобувачів освітньо- кваліфікаційного рівня "молодший спеціаліст", а також освітньо-професійних програм у сфері фахової перед вищої освіти (до затвердження положення про акредитацію освітньо-професійних програм у сфері фахової передвищої освіти); - іншу інформацію, визначену законодавством; 5) забезпечує верифікацію в ЄДЕБО інформації, визначеної підпунктами 1, 2 пункту 8, абзацами п`ятим - сьомим підпункту 1 та підпунктом 4 пункту 9 розділу III цього Положення, що підтверджується накладенням кваліфікованого електронного підпису; 6) встановлює вимоги до апаратного та програмного забезпечення ЄДЕБО; 7) визначає: - перелік інформації, доступ до якої надається уповноваженим суб`єктам; - вартість послуг з організації та підтримання доступу до ЄДЕБО, а також інших послуг, пов`язаних з ЄДЕБО та її реєстрами, що надаються технічним адміністратором ЄДЕБО.
За приписами пп.78 п.4 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. № 630, МОН відповідно до покладених на нього завдань: забезпечує ведення та функціонування Єдиної державної електронної бази з питань освіти, інших державних електронних баз та реєстрів, інших інформаційних систем у сфері, що належить до його компетенції.
Отже, в силу норм чинного законодавства, Міністерство освіти і науки України є відповідальною особою за організаційне забезпечення ЄДЕБО та встановлення вимог апаратного та програмного забезпечення ЄДЕБО, його ведення та функціонування, а також є володільцем інформації, що міститься в ЄДЕБО. При цьому, державне підприємство "Інфоресурс" є юридичною особою, що належить до сфери управління МОН, виконуючи лише функції з технічного адміністрування. Тож саме Міністерство освіти і науки України має повноваження щодо вжиття заходів стосовно внесення змін до інформації в ЄДЕБО стосовно послідовності здобуття освіти особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Підсумовуючи викладене, на переконання суду, задля належного та ефективного захисту прав позивача необхідно зобов`язати Міністерство освіти і науки України здійснити заходи щодо внесення змін до ЄДЕБО і виготовити нову довідку з відображенням інформації про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеною частиною 2 статті 10 Закону України "Про освіту" щодо ОСОБА_1 , а саме в розділі «На підставі даних, що містяться в ЄДЕБО, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної ч. 2 ст. 10 Закону України «Про освіту»» вказати: «Так, не порушує».
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
Стаття 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначає види судових витрат, відповідно до частини 1 якої, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 3 статті 132 даного Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 Кодексу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З урахуванням частин 6, 7 статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.
За змістом частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (№11-562ас18) про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно з ч. 9ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Системно проаналізувавши наведені вище нормиКАС України, суд зазначає, що документально підтверджені судові витрати належить компенсувати стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 04.08.2020 у справі №810/3213/16.
З огляду практики Європейського суду з прав людини, як то у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" слідує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Серед матеріалів справи наявні: ордер №1146605 від 08.07.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВА №1331 від 06.08.2021, договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 12.03.2025, рахунок-фактура від 05.07.2024, акт наданих послуг від 06.07.2025, яким підтверджено сплату наданих адвокатом послуг у сумі 8000 грн (а.с.6-7,16-20).
Як слідує зі змісту акту наданих послуг від 06.07.2025 позивачу, зокрема надаються послуги щодо підготовки документів щодо визнання дій Міністерства освіти і науки України протиправними та зобовязання вчинити заходи щодо внесення змін про відсутність поршення послідовності здобуття освіти, визначеною ч. 2 ст. 10 Закону України «Про освіту», у довідку про здобувача освіти за даними ЄДЕБО 8000 грн (а.с.20).
Оцінюючи надані представницею позивача документи у взаємозв`язку з фактичними обставинами цієї справи, суд враховує, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні), не характеризується наявністю виключної правової проблеми, значним суспільним інтересом до її розгляду, надміру великою кількістю зібраних і поданих до суду доказів тощо. Навпаки, стосовно питання розгляду подібних справ судами України напрацьовано сталу судову практику.
Написання заяв по суті справи, які здебільшого містять цитовані норми законодавчих актів, не вимагало значного обсягу юридичної і технічної роботи, не потребувало тривалого часу та надмірних зусиль адвоката. Участь у судових засіданнях адвокат не брав, оскільки справа розглядається в письмовому провадженні, з матеріалами справи окремо не ознайомлювався.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З огляду на вищенаведені обставини, на думку суду, розмір правничої допомоги дещо завищений у співвідношенні до складності справи та обсягу наданих позивачу послуг.
Відтак, ураховуючи позицію відповідача, суд доходить висновку, що відшкодуванню підлягають судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн, оскільки такий розмір витрат є цілком обґрунтованим, а також співмірним з виконаною адвокатом роботою та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, до стягнення з Міністерства освіти і науки України, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1 належать судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн, понесення яких підтверджується квитанцією від 08.07.2025, яка міститься серед матеріалів справи.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати дії Міністерства освіти і науки України протиправними щодо відмови вжити заходів стосовно внесення змін до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформації про відсутність порушення послідовності здобуття освіти у Довідці №608429, визначеної частиною 2 статті 10 Закону України "Про освіту" щодо ОСОБА_1 .
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.