Справа № 420/9034/25
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/9034/25

Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А. Дата і місце ухвалення: 30.05.2025р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів : Єщенка О.В.,

Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області №84 від 02 жовтня 2024 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 всі періоди роботи згідно наданих документів, у тому числі: з 19.07.1982р. по 29.04.1983р., з 04.05.1985р. по 01.07.1986р., з 01.08.1994р. по 31.05.1996р., з 01.06.1996р. по 01.04.1998р. та період догляду за дитиною до трьох років, та призначити пенсію за віком з 24.09.2024р.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області №84 від 02.10.2024р.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.09.2024р. про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволення позову ГУ ПФУ в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 30.05.2025р., з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що рішенням №84 від 02 жовтня 2024 року ГУ ПФУ в Одеській області правомірно відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, оскільки страховий стаж позивача становить 22 роки 08 місяців замість мінімально визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 31 рік. За поданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки з 19.07.1982р. по 29.04.1983р., оскільки дата наказу при прийнятті на роботу виправлена, та з 04.05.1985р. по 01.07.1986р., оскільки печатка підприємства в трудовій книжці нечитабельна. Також, відсутні підстави для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її роботи в РФ з 01.08.1994р. по 31.05.1996р. та з 01.06.1996р. по 01.04.1998р., оскільки з 01.01.2023р. РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення, укладеній 13.03.1992р. (стаж роботи зараховується по 31.12.1991р.). Не вбачається підстав для зарахування до страхового стажу позивача і періоду догляду нею за дитиною до досягнення нею 3-річного віку згідно свідоцтва про народження дитини НОМЕР_1 від 15.09.2011р., так як відсутній документ про зміну прізвища дитини.

Не погоджується апелянт і з стягненням з ГУ ПФУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в сумі 5000,0 грн. Зазначає, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу не відповідають вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.03.2023р. по справі №280/1530/20, апелянт зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

ОСОБА_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу ГУ ПФУ в Одеській області залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає, що формальні недоліки оформлення трудової книжки не можуть бути підставою для позбавлення особи права на пенсійне забезпечення, оскільки відповідальність за заповнення та оформлення трудової книжки несе роботодавець. Стверджує, що вона набула страховий стаж, необхідний для призначення їй пенсії за віком. Правовідносини щодо стажу, набутого ОСОБА_1 на території РФ у 1994-1998р.р. виникли в період чинності Угоди про гарантії прав держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення, укладеної 13.03.1992р. Денонсація Угоди від 13.03.1992р. означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання. До того ж, територіальний орган ПФУ, при наявності сумнівів у поданих документах, зобов`язаний був діяти у відповідності до п.1.9 Порядку №22-1, а саме: повідомити ОСОБА_1 про необхідність подання додаткових документів.

Також, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 заявила клопотання про стягнення з ГУ ПФУ в Одеській області на її користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені на стадії апеляційного розгляду справи, в сумі 7000,00 грн.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Донецькій області із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п.4.2 розділу ІV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, заяву позивача за принципом екстериторіальності передано для розгляду до ГУ ПФУ в Одеській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №84 від 02.10.2024р. ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності у заявника необхідного страхового стажу.

Зокрема, у вказаному рішенні зазначено, що необхідний страховий стаж, у відповідності до ст.26 Закону №1058-IV, становить 31 рік.

Страховий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 08 місяців.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 10.05.1983р.:

- з 19.07.1982р. по 29.04.1983р., оскільки дата наказу при прийнятті на роботу виправлена, що є порушенням Інструкції ведення трудових книжок від 29.07.1993р. №58;

- з 04.05.1985р. по 01.07.1986р., оскільки печатка підприємства нечитабельна, що є порушенням Інструкції ведення трудових книжок від 29.07.1993р. №58;

- періоди роботи в Росії з 01.08.1994р. по 31.05.1996р. та з 01.06.1996р. по 01.04.1998р., оскільки з 01.01.2023р. РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення, укладеної 13.03.1992р. (стаж роботи зараховується по 31.12.1991р.);

- період догляду до 3-х років згідно свідоцтва про народження дитини НОМЕР_1 від 15.09.2011 ОСОБА_2 , оскільки відсутній документ про зміну прізвища дитини з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 .

Дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату, - 10.09.2029р.

Не погоджуючись з правомірністю вказаного рішення ГУ ПФУ в Одеській області ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача щодо неправомірності спірного рішення ГУ ПФУ в Одеській області №84 від 02.10.2024р. Суд зазначив, що територіальний орган ПФУ протиправно не зарахував до страхового стажу ОСОБА_1 зазначених у спірному рішенні періодів роботи та періоду догляду за дитиною до трьох років, що є підставою для скасування вказаного рішення відповідача як такого, що прийняте необґрунтовано, без урахування та дослідження всіх обставин. Поряд з цим, суд зазначив, що страховий стаж розраховується, а періоди трудової діяльності враховуються до страхового стажу під час вирішення питання про призначення пенсії, а тому, за висновками суду, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.09.2024р. про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На підставі ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає правильність висновків суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, тобто в частині задоволення позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у відповідній частині виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, який набрав чинності з 01.01.2004р.

За змістом частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч.1 ст.24 Закону №1058-IV)

Згідно ч.2, ч.4 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію вказаної норми Закону №1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993р. №637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктами 1 та 2 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.

Сторонами у справі не заперечується, що разом із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 надала органу ПФУ трудову книжку серії НОМЕР_2 від 10.05.1983р.

При прийнятті оскаржуваного рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком Головне управління не зарахувало до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її роботи з 19.07.1982р. по 29.04.1983р. та з 04.05.1985р. по 01.07.1986р., з посиланням на внесення відповідних записів з порушенням Інструкції ведення трудових книжок від 29.07.1993р. №58 (виправлення дати наказу про прийняття на роботу та нечитабельність печатки підприємства).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність таких дій ГУ ПФУ з огляду на наступне.

На час первісного заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974р. №162.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно п.2.3 Інструкції №162 всі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

При вирішенні спору колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.02.2018р. у справі №687/975/17, згідно якої на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації і вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Також, у постанові від 06.03.2018р. по справі №754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» №301 від 27.04.1993р. відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки, в т.ч. допущення виправлень при її заповненні, не може мати негативні наслідки для особи, щодо якої внесені такі відомості.

Крім того, проставлення печатки також було вчинено роботодавцем та позивач не може нести негативні наслідки через не чіткий відбиток печатки.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо вказаних в ній періодів роботи відповідачем суду не надано.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Водночас, відповідно до частини 3 статті 44 Закону №1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно із частиною 1 статті 64 Закону №1058-ІV виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право: отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання; порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, органи Пенсійного фонду України наділені компетенцією здійснювати перевірку відомостей про особу, зокрема, при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для призначення їй пенсії, і реалізація такого обов`язку покликана забезпечити непорушне конституційне право кожного на пенсійне забезпечення.

Орган ПФУ, маючи низку повноважень, визначених частиною 1 статті 64 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», жодних дій спрямованих на дотримання конституційного права позивача на пенсію не вчинив, поклавши весь тягар відповідальності на позивача.

У разі виявлення будь-яких сумнівів щодо наявності у позивача страхового стажу орган ПФУ мав право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо, а не відмовляти позивачу у належному зарахуванні стажу.

Апелянт, в обґрунтування вимог поданої ним апеляційної скарги посилається на положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58.

Колегія суддів не приймає до уваги такі посилання апелянта, оскільки спірним у даній справі є дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її роботи 19.07.1982р. по 29.04.1983р. та з 04.05.1985р. по 01.07.1986р., внесення відомостей про які до трудової книжки позивача не регулювалося Інструкцією №58, яка прийнята у часі значно пізніше.

Відмовляючи в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її роботи в Росії з 01.08.1994р. по 31.05.1996р. та з 01.06.1996р. по 01.04.1998р., Головне управління виходило з того, що з 01.01.2023р. РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення, укладеної 13.03.1992р. (стаж роботи зараховується по 31.12.1991р.).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість таких посилань відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі, Україна та РФ (далі - Угода).

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (ст.5 Угоди).

Відповідно до ст.1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Положеннями статті 3 Угоди також визначено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Отже, наведені положення міжнародної угоди передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчислення. При цьому, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Слід зазначити, що відповідно до статті 13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Згідно із Федеральним Законом Російської Федерації від 11.06.2022р. №175-ФЗ «Про денонсацію Російською Федерацією Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року» Російська Федерація денонсувала Угоду від 13.03.1992р.

Відтак, Російська Федерація припинила з 01.01.2023р. участь в Угоді від 13.03.1992р.

Відповідно до Постанови КМУ від 29.11.2022р. №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» Україна вийшла з вищезазначеної Угоди.

Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022р.

Враховуючи наведені вище положення Угоди, а також оскільки спірний стаж позивача набутий нею у 1994-1998 р.р. в період чинності Угоди в сфері пенсійного забезпечення, як для України, так і для РФ, колегія суддів доходить висновку, що припинення участі РФ в Угоді, як і прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022р. №1328 про вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року, не є підставою для відмови у зарахуванні спірного періоду роботи ОСОБА_1 на території РФ до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, як такого, що набутий позивачем до ухвалення вказаних рішень.

На час набуття позивачем трудового стажу у спірний період вказана Угода була чинною для України, відтак підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Висновки колегії суддів у даній справі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.01.2025р. у справі №620/3530/22.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною до 3-х років згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 15.09.2011р., то колегія суддів зазначає, що у відповідності до п.2.1 Порядку №22-1 період перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами у період з 01 січня 2004 року по 30 червня 2013 року включно підтверджується свідоцтвом про народження дитини, наказом про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, індивідуальними відомостями про застраховану особу. Період перебування у відпустці визначається як період, що відповідає тривалості такої відпустки, встановленій статтею 17 Закону України «Про відпустки», а для жінок, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, - тривалості, передбаченій пунктом 10 частини першої статті 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та передує даті надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Якщо за відпусткою для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку жінка не зверталась (у тому числі у разі смерті дитини до закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами або мертвонародження, про що додатково надається свідоцтво про смерть дитини), надається свідоцтво про народження дитини. У цьому випадку період перебування у відпустці визначається як період непрацездатності за відомостями реєстру застрахованих осіб, що не може перевищувати тривалості такої відпустки, встановленої статтею 17 Закону України «Про відпустки», а для жінок, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,- тривалості, передбаченої пунктом 10 частини першої статті 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Закон №1058-IV набрав чинності 01.04.2004р.

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній до набрання чинності Законом №1058-IV) до стажу роботи зараховується також, зокрема, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, разом із заявою про призначення пенсії від 24.09.2024р. позивачем надано свідоцтво про розірвання шлюбу, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про укладення шлюбу, витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, з яких являється за можливе встановити обставини догляду позивачем за малолітньою дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

На підставі викладеного у сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованим визнання протиправним та скасування судом першої інстанції рішення ГУ ПФУ в Одеській області №84 від 02 жовтня 2024 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та зобов`язання органу ПФУ повторно розглянути заяву позивача від 24.09.2024р. про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У судовому рішенні у даній справі чітко визначено період, який додатково підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 , однак встановлення його достатності для призначення пенсії за віком належить до повноважень органу ПФУ. Відповідні повноваження відповідач реалізує при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії з обов`язковим врахуванням висновків суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволення позову, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Щодо ж до розподілу судом першої інстанції судових витрат по справі, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» . гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Питання, пов`язані із визначенням розміру витрат на правничу допомогу, унормовані статтею 134 КАС України.

Так, статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

ОСОБА_1 просила суд стягнути з ГУ ПФУ в Одеській області понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16 000,00 грн., в підтвердження чого надала до суду першої інстанції: копію договору про надання правової допомоги №21-03/2025 від 21.03.2025р., акту передачі-приймання наданих послуг від 25.03.2025р., розрахунок-фактуру №143-03 від 21.03.2025р., квитанцію до платіжної інструкції №1.109420401.1 від 24.03.2025р. та оригінал ордеру.

Варто зазначити, що представлений адвокатом на розгляд суду обсяг матеріалів був достатнім для вирішення судом справи.

Дослідивши зміст наданих адвокатом доказів, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу не є обґрунтованими та пропорційними до об`єму наданих послуг, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16 000 грн є завищеними.

За висновками суду, співмірним розміром судових витрат пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу у даному випадку є 5000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача понесених останньою витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн., оскільки, на думку суду, таке відшкодування є справедливим і обґрунтованим, а також співмірним зі складністю справи та витраченим адвокатом часом.

До того ж, стягнення витрат у заявленому розмірі не становить надмірний тягар для відповідача.

Колегія суддів наголошує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 05.09.2019р. по справі №826/841/17.

Доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Одеській області зводяться лише до того, що позивачем не доведено співмірність понесених витрат з критеріями, визначеними частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Однак, частиною 6 статті 134 КАС України, передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, що і було зроблено судом першої інстанції.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заявила клопотання про розподіл судових витрат по справі, зокрема, витрат на правничу допомогу, понесених позивачем на стадії апеляційного розгляду справи. Просить стягнути з ГУ ПФУ в Одеській області на її користь 7000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В підтвердження понесення витрат в заявленому до стягнення розмірі ОСОБА_1 надала до суду: квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки №43 від 28.07.2025р. на суму 7000,00 грн. (отримувач Адвокатське бюро «Каплунова і партнери»), рахунок-фактуру №153-07 від 22.07.2025р. (написання відзиву на апеляційну скаргу у справі №420/9034/25), акт приймання-передачі наданих послуг по договору про надання правової допомоги від 21.03.2025р. №21-03/2025, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 21.03.2025р. №21-03/2025.

Усталеною є практика Верховного Суду стосовно того, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час (зокрема, але не виключно постанови Верховного Суду від 24 грудня 2024 року у справі №380/25725/21, від 07 січня 2025 року у справі №120/19027/23, від 13 березня 2025 року у справі №260/3131/24, від 01 травня 2025 року по справі №260/2819/23).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат на стадії апеляційного розгляду справи колегія суддів враховує, що дана справа є справою незначної складності, розглядається в порядку письмового провадження, у відзиві на апеляційну скаргу позивачем фактично узагальнено свою правову позицію, яка ним обґрунтовувалася в суді першої інстанції, у зв`язку з чим підготовка відзиву не потребувала затрат значного часу та опрацювання великого обсягу інформації.

Визначення вартості роботи адвоката є питанням, яке погоджується сторонами при укладенні договору про надання правової допомоги та залежить, в тому числі, від професійних здібностей та досвіду адвоката, що впливає на оцінку її вартості, фінансового стану сторони у справі та значення справи для цієї сторони.

Водночас, принциповим під час вирішення цього питання є перевірка судом доведеності стороною відповідності таких витрат критерію реальності адвокатських витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що справедливим, розумним та пропорційним у даній справі буде стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 2000,00 грн. у відшкодування понесених нею на стадії апеляційного розгляду справи витрат на правничу допомогу.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року - без змін.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 2000,00 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених позивачем на стадії апеляційного розгляду справи.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: О.А. Шевчук