Справа № 120/17396/24
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2025-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/17396/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід Олена Степанівна

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

07 жовтня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліціїв Одеській області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліціїв Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

у грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не винесення наказу про звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 22.11.2024; зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» у формі наказу - за власним бажанням з 22.11.2024 та внести відповідні записи до трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що перебуваючи на посаді заступника начальника управління начальника кримінальної поліції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 22.11.2024, проте відповідачем на момент звернення до суду так і не винесено відповідного наказу. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 22.11.2024.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення, що поданий ним 14.11.2024, з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього судового рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 484 грн 48 коп.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що рапорт позивача про звільнення за власним бажанням від 14.11.2024 не був і не міг бути задоволений, оскільки поданий із порушенням встановленого порядку та строків. Зокрема, позивач просив про звільнення з 22.11.2024, тобто менш ніж за три місяці до вказаної дати, що суперечить п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ №114, яке передбачає обов`язкове завчасне повідомлення та подання рапорту за командою не пізніше ніж за три місяці до дня звільнення. Крім того, у рапорті не було зазначено жодної з поважних причин, передбачених Постановою КМУ №413 від 12.06.2013, які дозволяють розірвати службові правовідносини достроково.

Апелянт зауважує, що служба в поліції має особливий характер і передбачає проходження спеціальних процедур під час звільнення працівника, що потребує часу на перевірки, передачу матеріальних цінностей тощо. До того ж, у період між поданням рапорту та вказаною в ньому датою звільнення позивач вчинив грубе дисциплінарне порушення, яке стало підставою для його звільнення за ініціативою роботодавця на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Позивача було відсторонено від виконання обов`язків, а 12.12.2024 звільнено відповідним наказом як дисциплінарне стягнення. Також відповідач наголошує, що резолюція керівника «УКЗ Оформити», накладена на рапорт, не свідчить про погодження дати звільнення, а лише означає доручення здійснити подальші дії згідно з чинним законодавством. Відтак, підсумовуючи викладене, відповідач наполягає на тому, що його дії є правомірними, а заявлені позовні вимоги безпідставними.

05.08.2025 року представником Головного управління Національної поліції в Одеській області до суду подано заяву про виклик свідка начальника УКЗ ГУНП в Одеській області Сердюкова Вадима Анатолійовича адреса: м. Одеса, вул. Єврейська 12, 65014 тел. 048-779-41-41.

З приводу зазначеної заяви, колегія суддів зауважує, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

З огляду на характер спірних правовідносин та предмет позову, колегія суддів не вбачає підстав для зміни порядку розгляду справи з метою виклика свідка.

28.08.2025 року ОСОБА_1 подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу. У поданому відзиві позивач просить залишити апеляційну скаргу ГУ НП в Одеській області без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2024 по справі №120/17396/24 - без змін. Просить стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати.

25.09.2025 року на адресу суду надійшло клопотання від позивача посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, у яких зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З урахуванням вказаного, надає суду докази понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, у суді апеляційної інстанції, і просить вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач, перебуваючи на посаді заступника начальника управління начальника кримінальної поліції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, подав рапорт від 12.11.2024 про звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 22.11.2024. Вказаний рапорт зареєстровано Управлінням кадрового забезпечення 14.11.2024.

На вказаному рапорті заступником начальника ГУ НП начальником кримінальної поліції ГУ НП в Одеській області полковником ОСОБА_2 проставлено «не заперечую». Крім того, начальником ГУ НП в Одеській області І. Жуком проставлено «УКЗ Оформити».

Листом від 22.11.2024 за вих.№9/14254 позивача повідомлено про повернення йому рапорта про звільнення у зв`язку з неможливістю його задовольнити до спливу строку, передбаченого Положенням №114, адже в ньому не зазначено поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення відповідно до Постанови КМУ № 413.

Водночас, позив вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльністю щодо не винесення наказу про його звільнення зі служби в поліції згідно з п.7 ч. 1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 22.11.2024.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог частково.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580).

Відповідно до ч.1,3 та 4 ст.59 Закону №580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Приписами ч. 1 ст. 60 Закону №580 визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону №580.

Так, п.7 ч.1 ст.77 Закону №580 визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Згідно з ч.2 та 3 ст.77 Закону №580 днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до ст.38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Згідно з п.4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580 передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі Положення №114), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.

Згідно з пп. «ж» п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з п.68 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

За змістом п.70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.

Колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються приписи п.68 Положення №114 як спеціального нормативно-правового акта у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.

Так, з аналізу п.68 Положення №114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт. Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У межах передбаченого п.68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п.68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.02.2021 у справі №160/3607/19, від 14.01.2021 у справі №822/1093/18, від 05.02.2020 у справі №819/744/16 та від 31.01.2024 у справі №520/16737/21.

В ході розгляду справи судом встановлено, що перебуваючи на посаді заступника начальника управління начальника кримінальної поліції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області позивач подав рапорт від 12.11.2024 про звільнення зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 22.11.2024. Вказаний рапорт зареєстровано Управлінням кадрового забезпечення 14.11.2024.

На вказаному рапорті заступником начальника ГУ НП начальником кримінальної поліції ГУ НП в Одеській області полковником ОСОБА_2 проставлено «не заперечую». Крім того, начальником ГУ НП в Одеській області І. Жуком проставлено «УКЗ Оформити».

Листом від 22.11.2024 за вих.№9/14254 позивача повідомлено про повернення йому рапорта про звільнення у зв`язку з неможливістю його задовольнити до спливу строку, передбаченого Положенням №114, адже в ньому не зазначено поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення відповідно до Постанови КМУ №413.

Апеляційний суд зазначає, що п.68 Положення №114, який регламентує порядок подання рапорту про звільнення зі служби, дійсно встановлює обов`язок попередити про бажання звільнитися не пізніше як за три місяці до дня звільнення, однак не містить жодної прямої норми щодо обов`язкового зазначення у самому рапорті поважних причин для скорочення цього строку.

Водночас, з аналізу практики правозастосування, яка також знайшла відображення в численних постановах Верховного Суду, випливає, що питання про можливість скорочення тримісячного строку попередження у разі звільнення за власним бажанням вирішується за наявності згоди між працівником поліції та керівництвом органу, що має повноваження на прийняття рішення про звільнення.

Відтак погодження рапорту із зазначенням конкретної дати звільнення є фактичним проявом такої згоди з урахуванням індивідуальних обставин справи, службової ситуації та управлінської оцінки з боку керівника.

Рапорт позивача від 12.11.2024 про звільнення зі служби з 22.11.2024 подано в установленому порядку, зареєстровано відповідним підрозділом кадрового забезпечення 14.11.2024, а також погоджено безпосередньо начальником ГУНП в Одеській області І.Жуком, який є належним суб`єктом владних повноважень для прийняття рішення про звільнення позивача відповідно до п.70 Положення №114. Проставлена ним резолюція «УКЗ Оформити» на рапорті позивача свідчить про погодження заявленої позивачем дати звільнення та ухвалення рішення про звільнення в обраний строк.

Отже, проставлення на рапорті позивача резолюції «УКЗ Оформити» уповноваженою на звільнення позивача особою однозначно свідчить про погодження зазначеної в рапорті дати звільнення, а отже, і про прийняття рішення про допустимість дострокового звільнення без необхідності подальшого з`ясування додаткових підстав.

У зв`язку з цим твердження відповідача про відсутність поважних причин як перешкоду для звільнення позивача суперечить фактичним діям уповноваженого керівника, який здійснив оцінку рапорту в межах своєї компетенції та погодив запропоновану дату звільнення.

Таким чином, погоджена дата звільнення, узгоджена обома сторонами, набула юридичної сили як домовленість щодо строку припинення служби до завершення тримісячного строку, передбаченого п.68 Положення №114.

Колегія суддів зауважує, що відповідач не надав жодного обґрунтування, яке б свідчило про відсутність правових наслідків такого погодження. У зв`язку з цим, станом на 22.11.2024, тобто з дати, визначеної позивачем у рапорті та погодженої керівництвом, позивач не повинен був перебувати у правовідносинах з відповідачем, а останній, в свою чергу, мав обов`язок оформити відповідний наказ, завершивши службові правовідносини в установленому порядку.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не винесення наказу про звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 22.11.2024, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» у формі наказу - за власним бажанням з 22.11.2024 та внести відповідні записи до трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , то колегія суддів зазначає таке.

12.12.2024 відповідачем видано наказ №1965 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

Суд наголошує, що не може підміняти собою роботодавця у визначенні юридичних підстав припинення служби, коли таке питання не становить предмету судового розгляду в межах поданої позовної заяви. Окрім того, зобов`язання внести запис до трудової книжки можливе лише як похідне від визнання обов`язку видати наказ про звільнення за власним бажанням.

Так, оскільки обов`язку видати такий наказ суд не встановлює, відповідно, і немає підстав для зобов`язання внести зміни до трудової книжки у спосіб, що суперечить чинному кадровому рішенню.

Відповідно до ч.2,4 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що слід зобов`язати відповідача розглянути рапорт позивача про звільнення, що поданий ним 14.11.2024, з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього судового рішення.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до положень ч.1 ст.308 КАС України колегія суддів не переглядає рішення суду першої інстанції в відмовленій частині, а саме в частині стягнення витрат на правову допомогу, з огляду на те, що рішення в цій частині не є предметом апеляційного оскарження.

Визначаючись щодо клопотання позивача про стягнення витрат на правову допомогу колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст.131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Так відзиві на апеляційну скаргу позивач просить стягнути на його користь позивача судові витрати понесені на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 20 000 грн. 00 коп.

Як вбачається із наданих до матеріалів справи та заяви документів, на підтвердження вказаних витрат позивачем та його уповноваженим представником надано:

- договір-доручення про надання правової допомоги від 27.12.2024;

- прибутковий ордер №24/07 від 24.07.2025 на суму - 20 000 грн.;

- додаткова угода №1 до договору-доручення про надання правової допомоги від 27.12.2024;

- квитанція № 4590073 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС - відповідача;

- ордер про надання правничої допомоги.

Згідно зазначених документів позивачем понесені витрати на правову допомогу в загальній сумі 20 000 грн. 00 коп.

Згідно з п.1 додаткової угоди №1 до договору-доручення про надання правової допомоги від 27.12.2024 відповідно до п.4.2 Договору сторони дійшли згоди, що гонорар Бюро за надання консультацій, підготовку та подачу до Сьомого апеляційного адміністративного суду відзиву на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області по справі №120/17396/24 складає 20 000 грн.

Згідно із п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Як передбачено п.9 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно із ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 143 КАС суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Колегією суддів встановлено, що представником позивача заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу за надання консультацій, підготовку та подачу до Сьомого апеляційного адміністративного суду відзиву на апеляційну скаргу ГУ Національної поліції в Одеській області.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вказана сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем в розмірі 20 000 грн., не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на те, що предметом розглядуваного спору, є справа незначної складності, обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною, суд апеляційної інстанції вважає, що розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 10 000 грн.

Відповідно до ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу необхідно задовольнити частково.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліціїв Одеській області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року - без змін.

Клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області витрати на правову допомогу, надані в суду апеляційної інстанції, у розмірі 10 000 грн. (десяти тисяч гривень).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Шидловський В.Б.