Справа № 400/7199/25
Суддя: Дерев'янко Л.Л.
Дата ухвалення: 2025-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 р. № 400/7199/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дерев`янко Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, вул. Канатна, 83,м. Одеса,65012, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1,м. Миколаїв,54008,

провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі- відповідач 2) у якій позивач просить суд:

-визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи з 01.07.1984 по 10.11.1986 у колгоспі ім. Суворова та з 20.11.1986 по 14.09.1987 у колгоспі ім. Крикливця;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи з 01.07.1984 по 10.11.1986 у колгоспі ім. Суворова та з 20.11.1986 по 14.09.1987 у колгоспі ім. Крикливця.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 13.06.2025 він звернувся до територіального орану Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності заява позивача була розподілена Головному управлінню Пенсійного фонду України в Одеській області. 20.06.2025 рішенням №96 відповідач 1 відмовив у призначенні пенсії за віком в зв`язку з відсутністю у позивача необхідного страхового стажу. Такого висновку орган Пенсійного фонду України дійшов з огляду на те, що до страхового стажу не підлягає зарахуванню період трудової діяльності, зазначений в трудовій книжці, в колгоспі ім Суворова з 01.07.1984 по 10.11.1986 через відсутність інформації про встановлену та фактично відпрацьовану кількість вихододнів. Також, не зараховано період роботи в колгоспі ім. Крикливця з 20.11.1986 по 14.09.1987 оскільки в довідках про відпрацьовані трудодні невірно зазначено по-батькові позивача. Позивач не погоджується з такою позицією і зазначає , що стаж в зазначені періоду підтверджується відомостями трудової книжки. На думку позивача, він не може відповідати за правильність та повноту оформлення трудової книжки з вини підприємства-роботодавця. Відтак позивач вважає відмову Пенсійного фонду протиправною, просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 14.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено строк для подання сторонами заяв по суті.

28.07.2025 на адресу суду від відповідача 1 надійшов відзив на позов, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідач 1 зазначає, що необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону становить 30 років. Водночас, стаж роботи позивача складає 29 років 4 місяці 22 дні. Також відповідач 1 відносно вимоги зобов`язати здійснити зарахування стажу зауважив, що відповідно до ст. 58 Закону № 1058 Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та здійснює її виплату. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення та перерахунку пенсії. Оскільки повноваження щодо призначення пенсії відноситься до компетенції Пенсійного фонду, суд не може підміняти цей орган або перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач 2 не погодився з позовом з аналогічних мотивів, що підтверджується відзивом, який надійшов до суду 31.07.2025. Також, відповідач 2 зауважує, що при обчисленні стажу роботи в колгоспі після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю. Просить у задоволенні позову відмовити.

Інших заяв до суду не надходило.

Справу розглянуто в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено та не є спірним, що 13.06.2025 позивач звернулася з заявою про призначення пенсії за віком.

З урахуванням Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі Порядок № 22-1), органом, що приймав рішення за заявою позивача, визначено відповідача 1.

На час звернення вік позивача становив 61 рік 11 місяців.

Розглянувши подані заявником документи відповідач 1 20.06.2025 прийняв рішення № 96 про відмову в призначенні пенсії. За висновком органу Пенсійного фонду України стаж позивача становить 29 років 4 місяці 22 дні. За наданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 05.03.1982, а саме:

- в колгоспі ім. Суворова з 01.07.1984 по 10.11.1986, оскільки відсутня інформація про відпрацьовані трудодні та встановлений мінімум трудової участі у громадському господарстві;

- в колгоспі ім. Крикливця з 20.11.1986 по 14.09.1987, оскільки в довідках про відпрацьовані трудодні та встановлений мінімум трудової участі у громадському господарстві від 23.04.2024 №№01-12/13, 01-12/14 зазначено по батькові особи ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним заявника.

Позивач не погодився з відмовою зарахувати зазначені періоди до його стажу, що стало підставою для звернення до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) (в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 1 Закону №1058-ІV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до статті 2 Закону №1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Згідно з приписами статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пунктом 23 Порядку №637 документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).

Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 22 серпня 2024 року у справі № 160/18173/23,від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17.

Повертаючись до спірних правовідносин, суд зазначає, що підставою для відмови у зарахуванні до стажу роботи позивача періоду роботи в колгоспі ім. Суворова з 01.07.1984 по 10.11.1986 відповідач 1 зазначив відсутність інформації про відпрацьовані трудодні та встановлений мінімум трудової участі у громадському господарстві.

Оцінюючи правомірність такої відмови суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969 і затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (стаття 24 Примірного статуту 1969 року).

Відповідно до п.п.5, 6 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 року та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310, до трудової книжки колгоспника заносились наступні дані, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення. Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.

З огляду на положення частини другої статті 56 Закону №1788-XII та пункту 5 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 року та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310, наявність у трудовій книжці колгоспника відомостей про трудову участь, прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання є обов`язковим, оскільки при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується лише час роботи за фактичною тривалістю.

Натомість, позивачем до заяви про призначення пенсії та до суду надано трудову книжку НОМЕР_1 від 05.03.1982 (не трудову книжку колгоспника), яка містить відомості про його роботу слюсарем у цеху № 1 в колгоспі імені Суворова з 01.07.1984 по 10.11.1986. Водночас, в трудовій книжці відсутні записи про фактично виконаний та встановлений мінімум трудової участі в колгоспі в цей період.

Суд зазначає, що у таких випадках законодавцем передбачена необхідність надання додаткових документів, виданих за місцем роботи, а також архівними установами.

З заяв по суті суд встановив, що позивачем не було додано до заяви про призначення пенсії інших документів, які б містили інформацію про фактично виконаний ним та встановлений мінімум трудової участі в колгоспі ім. Суворова.

Суд повторно зазначає, при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Натомість, наявні в матеріалах справи документи не підтверджують виконання позивачем встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві за період з 01.07.1984 по 10.11.1986, відсутні і відомості щодо фактичної роботи (тривалості роботи) за вказаний період, тож правових підстав для зарахування до страхового стажу зазначеного періоду у відповідача 1 не було.

В той же час, суд не вважає належними викладені відповідачем 1 у рішенні № 96 від 20.06.2025 причини відмови зарахувати до стажу роботи позивача період з 20.11.1986 по 14.09.1987 з огляду на таке.

Трудової книжкою НОМЕР_1 від 05.03.1982 підтверджується, що 20.11.1986 позивача прийнято на роботу слюсарем в колгосп ім. Крикливця. 14.09.1987 позивача звільнено.

На підтвердження відомостей про фактично виконаний та встановлений мінімум трудової участі в колгоспі в цей період позивачем надано архівні довідки трудового архіву Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області № 01-12/14 від 23.04.2024, № 01-12/13 від 23.04.2024.

Зазначені довідки не враховані відповідачем 1 з тих мотивів, що за даними архівного фонду є відомості про те, що ОСОБА_1 працював в колгоспі ім. Крикливця, натомість за паспортом по-батькові позивача « ОСОБА_3 »

Суд зауважує, що записи трудової книжки в частині періоду роботи позивача в колгоспі ім. Криливця містять номери та дати наказів про прийняття в члени колгоспу та звільнення, завірені підписами уповноважених осіб та печатками підприємств; записи виконано чітко, розбірливо. Відповідачами не доведено, що дані трудової книжки позивача в частині спірного періоду містять неправдиві або недостовірні відомості.

Водночас, інформація про період роботи позивача в колгоспі ім. Крикливця, зазначена в довідках № 01-12/14 від 23.04.2024, № 01-12/13 від 23.04.2024, відповідає відомостям трудової книжки.

Також, співпадають відомості про прізвище та ім`я позивача в трудовій книжці і довідках. Отже, помилка в архівних записах щодо написання по-батькові позивача не позбавляє можливості встановити, що записи про фактично виконаний та встановлений мінімум трудової участі в колгоспі, відображені в довідках № 01-12/14 від 23.04.2024, № 01-12/13 від 23.04.2024, стосуються саме позивача.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, відмовляючи зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача в колгоспі ім. Крикливця з 20.11.1986 по 14.09.1987 згідно із трудовою книжкою НОМЕР_1 від 05.03.1982, довідками № 01-12/14 від 23.04.2024, № 01-12/13 від 23.04.2024, відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, а тому з метою відновлення порушеного права суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача зазначений період.

За змістом частин першої, другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд встановив, що незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 20.11.1986 по 14.09.1987 призвело до помилкового висновку відповідача 1, викладеного у рішенні № 96 від 20.06.2025, щодо наявного у позивача страхового стажу.

Нормами частини другої статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Відтак, керуючись частиною другою статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Також, з огляду на встановлені обставини, враховуючи дискрецію пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою належного та ефективного захисту прав позивача, зобов`язує відповідача 1 повторно розглянути заяву позивача від 13.06.2025 про призначення пенсії за віком.

Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83,м. Одеса,65012 ) Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1,м. Миколаїв,54008 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області від 20.06.2025 №96 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи згідно із трудовою книжкою НОМЕР_1 від 05.03.1982 в колгоспі ім Крикливця з 20.11.1986 по 14.09.1987.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.06.2025 про призначення пенсії за віком.

5. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83,м. Одеса,65012 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 605,60 грн.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.Л. Дерев`янко