Справа № 400/1651/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/1651/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 3 листопада 2020 року (суддя Малих О.В., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 03.11.2020) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування вимог, стягнення надмірно сплачених сум-

В С Т А Н О В И В:

23.04.2020 до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якому позивач просив:

- визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату податкового боргу (недоїмки) №Ф-79730-17 від 20 листопада 2018 року, від 18 лютого 2019 року, від 17 травня 2019 року, від 13 серпня 2019 року, від 07 листопада 2019 року, від 13 лютого 2020 року;

- стягнути з ГУ ДПС у Миколаївській області на користь позивача 34240,07 грн. та судові витрати.

На обґрунтування позивних вимог зазначалося, що позивачем не здійснювалась підприємницька діяльність, жодних податкових боргів він не мав. Крім того, усі надіслані на його адресу вимоги не були ним отримані, оскільки усі листи були надіслані на невідповідну адресу та повертались до ГУ ДПС у Миколаївській області. Останнє призвело до зростання боргу. Нарахування внесків та формування вимог були виконані з порушенням законодавчо установлених строків та умов.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 10.07.2000 по 03.03.2020 перебував на загальній системі оподаткування, дата зміни стану 03.03.2020 (припинено, але не знято з обліку).

Вимогою про сплату боргу (недоїмку) від 20.11.2018 №Ф-79730-17 контролюючим органом виставлено позивачу вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 15819,54 грн.

Вимогою про сплату боргу (недоїмку) від 18.02.2019 №Ф-79730-17 контролюючим органом виставлено позивачу вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 18276,72 грн.

Вимогою про сплату боргу (недоїмку) від 17.05.2019 №Ф-79730-17 контролюючим органом виставлено позивачу вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 21030,90 грн.

Вимогою про сплату боргу (недоїмку) від 13.08.2019 №Ф-79730-17 контролюючим органом виставлено позивачу вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 23785,08 грн.

Вимогою про сплату боргу (недоїмку) від 07.11.2019 №Ф-79730-17 контролюючим органом виставлено позивачу вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 26539,26 грн.

Вимогою про сплату боргу (недоїмку) від 13 лютого 2020 року №Ф-79730-17 контролюючим органом виставлено позивачу вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 29293,44 грн.

У зв`язку з відкриттям виконавчого провадження, позивачем 06.03.2020 сплачено на рахунки контролюючого органу 3117,18 грн та 4590,30 грн; 10.03.2020 - 23785,08 грн.

Вважаючи вказані вище вимоги протиправними, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 3 листопада 2020 року позов задоволено частково: визнано протиправними та скасувати вимоги про сплату податкового боргу (недоїмки) №Ф-79730-17 від 20.11.2018, від 18.02.2019, від 17.05.2019, від 13.08.2019, від 07.11.2019, від 13.02.2020. В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем порушено строк обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу) у разі існування недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску. Крім того, контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) на адресу позивача не направлялись тривалий час, а заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску за цей час значно зростала. Вказане вище свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки). Відмовляючи в іншій частині позову, суд першої інстанції виходив з передчасності вимог позивача про стягнення з податкового органу надмірно сплачених сум єдиного внеску.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначалося, що позивач перебував на обліку як ФОП з 10.07.2000 по 03.03.2020 (припинено але не знято з обліку), тому саме до 03.03.2020 повинен сплачувати єдиний внесок. При цьому, згідно ч. 16 ст. 25 Закону №2464 строк давності на нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 11.03.2021 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність оспорюваних вимог з підстав того, що з наявної в матеріалах справи копії інтегрованої картки платника податків станом на березень 2020 вбачається, що у позивача був наявний борг у розмірі 31371,56 грн, а тому дії контролюючого органу щодо прийняття оскаржуваних вимог на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів відповідають положенням Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

За результатом розгляду касаційної скарги позивача 28.05.2025 Верховний Суд прийняв постанову, якою скасував постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення касаційного суду мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій з урахуванням вище наведених норм не перевірили чи був у ОСОБА_1 взагалі статус фізичної особи-підприємця в період нарахування йому сум єдиного внеску, чи подавав ОСОБА_1 у відповідності до вимог пунктів 2, 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI (в редакції Закону № 3384-VI) державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру та, відповідно, чи було свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .

Крім того, судами не досліджено і не перевірено доводи позивача, що він не є платником єдиного соціального внеску, з огляду на приписи частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, з урахуванням висновків і мотивів, викладених у постанові Верховного Суду від 28.05.2025 у відповідності до частини п`ятої статті 353 КАС України, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі ПК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" ("Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань") в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI).

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2464-VI).

Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Верховним Судом в постанові від 04.12.2019 в справі №440/2149/19 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Із 01 липня 2004 року набрав чинності Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15 липня 2003 року №755-IV (далі Закон №755-IV), яким передбачено створення та формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до частини першої статті 42 Закону №755-IV у первинній редакції для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем (далі заявник), повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону №755-IV у первинній редакції державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Тобто з дати набрання чинності Законом №755-IV процедура державної реєстрації передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу фізичної особи-підприємця через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки та отримання свідоцтва про державну реєстрацію.

Пунктами 2-4 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання" від 01 липня 2010 року №2390-VI (далі Закон №2390-VI) передбачено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

За приписами пункту 9 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI порядок утворення, а також завдання та повноваження тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій встановлюються спеціально уповноваженим органом з питань державної реєстрації.

Порядок утворення, завдання та повноваження тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначався Положенням про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №575/5 (далі - Положення №575/5).

Відповідно до пунктів 1.2, 3.1 Положення №575/5 комісії створюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з метою проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не включені до Єдиного державного реєстру (далі невключені суб`єкти).

Завданням комісії є проведення інвентаризації невключених суб`єктів.

При цьому пунктом 5 наказу Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №575/5 зобов`язано державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців забезпечити включення до Єдиного державного реєстру відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Таким чином, відомості про фізичних осіб-підприємців, які самостійно не звернулися із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI, підлягали включенню Єдиного державного реєстру на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру, були зобов`язані зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру" від 25 березня 2014 року №1155-VII викладено у новій редакції пункт 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону №755-IV, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру. Окрім того, виключено пункти 2 4 і 7 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19 висловила правову позицію, відповідно до якої статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зміни у процедурі адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу фізичної особи-підприємця, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконання ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу фізичної особи підприємця, шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до Єдиного державного реєстру про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності та, як наслідок, отримання доходу від такої діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував на обліку як ФОП з 10.07.2000.

Ураховуючи висновки Верховного Суду у даній справ, колегія суддів ухвалю від 11.09.2025 витребувала від відповідача:

- докази на підтвердження у ОСОБА_1 статусу фізичної особи-підприємця в період нарахування йому сум єдиного внеску;

- докази на підтвердження подачі ОСОБА_1 у відповідності до вимог пунктів 2, 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI (в редакції Закону №3384-VI) державному реєстратору реєстраційної картки для включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру;

- свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на бланку нового зразка.

24.09.2025 до суду надійшло клопотання контролюючого органу, у якому повідомлено про відсутність у Головного управління ДПС у Миколаївській області свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на бланку нового зразка та доказів подачі ОСОБА_1 у відповідності до вимог пунктів 2, 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI (в редакції Закону №3384-VI) державному реєстратору реєстраційної картки для включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру.

Отож, оскільки свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вважається недійсним та з 2017 року (з якого відповідач обліковує недоїмку позивача з єдиного соціального внеску), і позивач не мав офіційного підтвердження статусу фізичної особи-підприємця внаслідок не проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, зазначене виключало будь-яку можливість законного здійснення підприємницької діяльності та одержання доходів від такої діяльності, що виключає навіть можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 липня 2021 року у справі №1.380.2019.002699.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність підстав для скасування спірних вимог, проте з мотивів, наведених у цій постанові.

Резюмуючи вищевикладене колегія суддів констатує невідповідність рішення суду першої інстанції усталеної практики Верховного Суду, що є підставою для зміни судового рішення.

Щодо зауважень Верховного Суду про те, що судами не досліджено і не перевірено доводи позивача, що він не є платником єдиного соціального внеску, з огляду на приписи частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI (як особа, що отримує пенсію за вислугу років), то колегія суддів вважає такі доводи позивача безпідставними, оскільки пенсія позивачу була призначена 05.07.2001, а ЄСВ нараховувалося спірними вимогами по І кв. 2020 року.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 3 листопада 2020 року змінити в його мотивувальній частині, виклавши її в редакції, наведеній у цій постанові.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 3 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов