Справа № 420/4360/25
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/4360/25
Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Єщенка О.В.,

Скрипченка В.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2025р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне управління Служби безпеки України, про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2025р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ГУ ДМСУ в Одеській області, ДМС України, третя особа - Центральне управління СБУ, у якому просила:

- визнати противоправною бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській області та ДМС України щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.08.2024р. про визнання біженцем;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області та ДМС України розглянути заяву ОСОБА_2 від 12.08.2024р. про визнання біженцем та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 7.09.2011р. №649.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона є громадянкою рф. 26.04.2024р. міграційна служба Румунії ухвалила рішення про відправку її до Латвії. З Латвії їй загрожувала примусова висилка в рф або Туреччину, з якої її також би негайно екстрадували б в рф. Крім того, у міграційній службі Румунії відмовились віддати її діючий (не прострочений) російський закордонний паспорт.

У вказаній ситуації позивачці терміново довелося ухвалити рішення про втечу до України. 5.05.2024р. вона перетнула державний кордон України в Чернівецькій області. Юрист, який є експертом з Європейського суду по правах людини (надалі - ЄСПЛ) та різних процедур ООН, підготував скаргу до ЄСПЛ на Молдову та Румунію. Вона була подана 9.08.2024р..

Позивачка зазначила, що наступного дня після проведення перевірочних заходів з боку співробітників СБУ, співробітник ДПСУ з Чернівецької області відвіз її до міста Кам`янця-Подільського Хмельницької області. Там він передав її співробітникам СБУ і вони разом пішли у відділення ДМСУ в Хмельницькій області. Після спілкування зі співробітниками відділення ДМСУ в Хмельницькій області, співробітники СБУ повідомили, що тут не хочуть приймати її заяву про надання притулку і вони прийняли рішення вивезти її до міста Одеси. У липні 2024р. позивачка звернулася за допомогою до організації УВКБ ООН - ГО «Десяте квітня». Співробітники цієї організації провели оцінку її кейсу та винесли рішення про те, що вона потребує міжнародного захисту відповідно до критеріїв УВКБ ООН.

12.08.2024р. позивачка звернулася із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про надання притулку в Україні через те, що її переслідують у росії за етнічною, політичною та релігійною ознакою, (вх. №Б-621/6/5101-24 від 12.08.2024р.).

Проте, вказану заяву про визнання біженцем з додатками не було прийнято, тому позивачка була змушена подати документи через канцелярію (додаток №2). Після початку повномасштабної воєнної агресії росії проти України, вона як етнічна українка, колишній народний депутат Ради народних депутатів Семилуксього муніципального району Воронезької області, знаходячись в росії, підтримала Україну і писала у депутатському чаті українською мовою, відгукнулася на заклик Володимира Зеленського та публічно засудила війну росії проти України, щоб допомогти Україні. Внаслідок цього, їй довелося тікати з росії. І саме тому вона просила притулку в України.

14.08.2024р. вона отримала відповідь з ГУ ДМС в Одеській області, в якій її повідомили, що направили її документи до ДСІОБГ ДМС задля прийняття всебічного управлінського рішення і проведення додаткових перевірочних заходів у межах міжнародного та національного законодавства (супровідний лист №5100.5.1-9055/51.3-24) (додаток №3). Водночас, порушуючи цю норму, їй не було видано довідку про звернення за захистом в Україні і не було проведено її реєстрацію.

11 жовтня 2024р. вона отримала відповідь від Центрального апарату ДМСУ, підписану електронним підписом першого заступника голови ДМСУ Ірини Ковалевської, яка є незаконною та містить неправдиву інформацію про неї. 15 січня 2025р. нею була направлена скарга до Центрального апарату ДМСУ в адміністративному порядку, в якій вона оскаржила бездіяльність співробітників ДМСУ. Зверненню присвоєно номер БЄ-18345449, Відповіді до теперішнього часу вона не отримала.

28.01.2025р. позивачка направила звернення до ГУ ДМС в Одеській області, в якому позивач просила видати їй довідку про реєстрацію її заяви про притулок.

Однак, 31.01.2025р. позивачка подала через канцелярію заяву до ГУ ДМС в Одеській області, в якій вона просила видати їй довідку про реєстрацію заяви про притулок.

4 лютого 2025р. позивачка отримала відповідь від ГУ ДМС в Одеській області - (Вихідний №Б-80/6/5101-25/5100.5.1/1040-25 від 3.02.2025р.), в якій повідомили, що не видаватимуть їй довідку про звернення за захистом, бо не отримали відповіді з Центрального апарату ДМС.

Позивачка вважає таку бездіяльність протиправною, а тому звернулася в суд із даним позовом.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2025р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви громадянки рф ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.08.2024р. або про відмову в прийнятті заяви, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7.09.2011р. №649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 5.10.2011р. за №1146/19884.

Зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянки рф ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.08.2024р. або про відмову в прийнятті заяви, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7.09.2011р. №649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 5.10.2011р. за № 1146/19884.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку наявна протиправна бездіяльність міграційного органу, оскільки в порушення вимог чинного законодавства повинна була прийнята, розглянути та прийняти відповідне рішення за заявою позивачки.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалам справи під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 є громадянкою рф та у травні 2024р. перетнула з боку Румунії кордон України поза межами прикордонного контролю та була затримана прикордонною службою. 12.08.2024р. позивачка перебуваючи в м.Одесі звернулась із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про надання притулку, через переслідування у росії за етнічною, політичною та релігійною ознакою та отримання статусу біженця. Заяву позивачки ГУ ДМС України в Одеській області направило до ДМС України.

Так, 1.10.2024р. ДМС України направила позивачці лист вих.№5-9457/2-24, в якому повідомила, що за результатами опрацювання наданих матеріалів встановлено, що у розпорядженні Служби державної безпеки Латвійської Республіки наявна інформація, що вона може становити загрозу національній та громадській безпеці Латвійській республіці (рішення Відділу у справах притулку Управління у справах громадянства та міграції від 28.06.2023р. №586 /PLN/2023 «Про відмову у наданні статусу біженця та альтернативного захисту» у справі ОСОБА_3 ). У зв`язку з цим, а також те, що України перебуває в умовах правового режиму воєнного стану стосовно неї застосовано положення ст.9 Конвенції про статус біженців 1951р.

Із вказаним листом ДМС України позивачка не погодилась та направила скарги у різні державні органи, на які листом вих.№УКЦ-Б-31 -25 /8.5/25-25 від 05.02.2025р. ДМС України повідомила позивачку, що підстави для видачі довідки про звернення за захистом в Україні відсутні, оскільки її заява про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту від 12.08.2024р. не реєструвалась та рішення про відмову не приймалось з огляду на те, що України перебуває в умовах правового режиму воєнного стану що і зумовило застосувати до неї як громадянки рф положення ст.9 Конвенції про статус біженців 1951р.

Позивачка, не погоджується із вищезазначеною бездіяльністю міграційної служби, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Перевіряючи правомірність рішення суду першої інстанції, з урахуванням підстав, за якими апелянт пов`язує його скасування, судова колегія виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8.07.2011р. за №3671-VI (надалі - Закон №3671-VI).

Положеннями ст.1 Закону №3671-VI встановлено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

За правилами ст.5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у ст.6 Закону №3671-VI.

Згідно наведеної норми не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч.1 статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Якщо заявник не може особисто скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з неписьменністю або фізичними вадами, заява на його прохання складається іншою особою, про що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, робить на заяві відповідний запис (ч.6 ст. 7 Закону № 3671-VI).

Приписами п.2.1. Наказу №649 визначено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правничою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

У разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (п.2.4, 2.5 Правил №649).

Положеннями ч.6 ст.8 Закону №3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, положеннями ст.8 Закону №3671-VI передбачено вичерпний перелік підстав відмови в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, судова колегія зазначає, що Закон №3671-VI диференціює такі стадії процедури розгляду заяв: попереднього розгляду заяв (стаття 8 Закону); розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 9 Закону); прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 10).

На стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення документів або рішення відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначені рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 , перебуваючи в м.Одесі, звернувся із заявою до ГУ ДМС в Одеській області, як це передбачено Наказом №649 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява подана особисто позивачкою.

За результатами розгляду матеріалів звернення позивача ДМС України надано відповідь, в якій повідомлено, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану, а тому до неї застосовано ст.9 Конвенції про статус біженців 1951р.

Отже, заява позивачки від 12.08.2024р. щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не реєструвалась та рішення про відмову у її прийнятті відповідно до п.2.4, 2.5 Правил №649, п.13 розділу ІІІ Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, відповідачем не приймалось.

На підставі вказаного, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що в даному випадку наявні порушення ДМС процедури попереднього розгляду заяви позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту (ст.8 Закону №3671-VI ).

При цьому, судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивачки буде зобов`язання міграційної служби, до якої позивачка звернулась із заявою повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст.8 Закону №3671-VI та Правил №649 з урахуванням висновків суду, викладених в даній постанові.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

У контексті оцінки доводів позовної заяви та апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2025р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: О.В. Єщенко

В.О. Скрипченко