Справа № 640/25006/21
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО СМАРТ ПАУЕР" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ "ЄВРО СМАРТ ПАУЕР" звернулось Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 19.04.2021 №.

Ухвалою Оружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2021 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-IX та Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, справу № 640/25006/21 передано на розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ГУ ДПС у Запорізькій області на підставі п. п. 80.2.2, 80.2.5, п. 80.2 ст. 80 ПК України та відповідно до наказу від 11.03.2021 № 638-п проведено фактичну перевірку автозаправного комплексу з магазином, що належить ТОВ "Євро Смарт Пауер" за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Миколай-Поле, Автодорога "Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя" 453 км + 200 м, буд. 2.

За результатами перевірки складено акт фактичної перевірки від 22.03.2021 №2079/08-01-07-09/42547705 яким встановлено порушення:

- проведення розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій (далі по тексту РРО), з порушенням використання режиму програмування, а саме 01.07.2020 року було здійснено продаж цигарок Bond Street blue selection без зазначення коду УКТ ЗЕД, ціни та кількості, а також 01.08.2020 року, було здійснено продаж пива "Львівське" без зазначення ціни та кількості;

- порушення ведення в порядку, встановленому законодавством, обліку товарних запасів на складах та/або а місцем їх реалізації, а саме встановлено, що на момент проведення перевірки на автозаправному комплексі з магазином не зберігається (відсутній) другий примірник змінного звіту АЗС за формою 17-НП, що свідчить про порушення установленого порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, а саме порушення пункту 12 статті 3 Закону № 265.

Згідно висновків акту перевірки податковим органом встановлено порушення п. 11, п. 12 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та пункту 85.2 статті 85 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 №148 (т. 2, а.с. 112-116).

На підставі акту перевірки від 22.03.2021 №2079/08-01-07-09/42547705 Головним управлінням ДПС у м. Києві прийнято податкове повідомлення рішення від 19.04.2021 №, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 1 903 872,14 грн. (т. 1 а.с. 10).

Позивачем подано до Державної податкової служби України скаргу від 12.05.2021 (т. 1 а.с. 18-23).

Рішенням Державної податкової служби України від 26.07.2021 №17072/6/99-00-06-03-02-06 податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення (т. 1 а.с. 24-26).

Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням від 19.04.2021 №, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що акт перевірки не містить в собі обставин проведення перевірки наявності неоприбуткованих нафтопродуктів шляхом співставлення даних обліку звітів АЗС за формою № 16-НП, № 17-НП та даних РРО з фактичними вимірюваннями залишків пального в резервуарах, оскільки замірів під час проведення перевірки контролюючим органом не проводилось, факту виявлення різниці між отриманими та відпущеними нафтопродуктами встановлено не було. Крім того, відповідачем не доведено належними доказами порушення позивачем п. 12 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", які висвітлені в акті перевірки, а також не надано доказів, які б підтверджували факт здійснення розрахункової операції без використання режиму програмування із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД. Матеріали перевірки не містять фіскальних чеків, які б підтверджували відсутність коду УКТ ЗЕД на підакцизний товар.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та не надано оцінку всім доказам. Крім того, перевіркою встановлено та зафіксовано в акті перевірки вибуття товарів на загальну суму 10 494,04 грн., по яким розрахункові операції були проведені без застосування РРО, на АЗС не зберігається другий примірник звіту за формою 17-НП.

Додатково зазначив про те, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. є необґрунтованими та безпідставними.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначає Закон України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06.07.1995 № 265/95-ВР (далі - Закон №265/95-ВР).

Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Єдиний порядок організації та виконання робіт, пов`язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти (далі - нафта) і нафтопродуктів встановлено Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, яка встановлює єдиний порядок організації та виконання робіт, пов`язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти (далі -нафта) і нафтопродуктів, затвердженою Наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за №805/15496.

Вимоги цієї Інструкції є обов`язковими для всіх суб`єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України (далі - підприємства).

Відповідно до підпункту 10.2.1 пункту 10.2 розділу 10 Інструкції приймання нафтопродуктів, що надійшли автомобільним транспортом від постачальників, здійснюється працівниками автозаправної станції за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки) за даними товарно-транспортних накладних у разі наявності паспорта якості та копії сертифіката відповідності. Приймання нафтопродуктів здійснюється відповідно до вимог робочої інструкції оператора АЗС та інструкції з охорони праці, які повинні бути затверджені керівником підприємства, якому належить АЗС.

Згідно підпункту 10.2.10 пункту 10 розділу 10 Інструкції №281/171/578/155 на підставі ТТН та акта приймання (у разі його наявності) оператор АЗС має оприбуткувати прийнятий нафтопродукт за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки), тобто зробити необхідні записи в журналі обліку надходження нафтопродуктів на АЗС за формою № 13-НП. Дані про оприбутковані нафтопродукти заносяться до змінного звіту АЗС за формою № 17-НП (додаток 14).

Згідно з підпунктами 10.3.1-10.3.4 пункту 10.3 розділу 10 Інструкції №281/171/578/155 розрахунки під час відпуску нафтопродукту власникам автотранспорту за готівку здійснюються на АЗС з використанням РРО, які відповідають технічним вимогам до їх застосування та внесені до Державного реєстру реєстраторів розрахункових операцій згідно з Положенням про Державний реєстр реєстраторів розрахункових операцій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 року № 1315.

Паливороздавальні колонки мають забезпечувати індикацію ціни нафтопродукту, кількості та загальної вартості виданої дози нафтопродукту.

Облік реалізації нафтопродуктів ведеться через зареєстрований, опломбований у встановленому порядку та переведений до фіскального режиму роботи РРО з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій кожною АЗС, яка здійснює розрахунки із споживачами готівкою. Відпуск нафтопродуктів за готівку відображається у Змінному звіті АЗС за формою № 17-НП.

Отже суб`єкт господарювання, який займається хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України має обов`язок здійснювати облік руху нафти та нафтопродуктів у відповідності до Інструкції, який полягає на початкову етапі у прийнятті працівниками автозаправної станції за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки) за даними товарно-транспортних накладних у разі наявності паспорта якості та копії сертифіката відповідності та подальшому оприбуткуванні прийнятого нафтопродукту на підставі ТТН та акта приймання (у разі його наявності) за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки), тобто внесення записів в журнал обліку надходження нафтопродуктів на АЗС за формою №13-НП.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР зазначаючи про те, що станом на час фактичної перевірки АЗС був відсутній другий примірник змінного звіту за формою №17-НП, що на думку податкового органу свідчить про неоприбуткування ПММ на загальну суму 946 762,56 грн.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, перевіряючими не конкретизовано, за яку дату не було надано примірник змінного звіту за формою №17-НП, оскільки перевірка згідно з актом перевірки тривала з 14.03.2021 17 год. 06 хв. по 22.03.2021 16 год 00 хв.

Також, судом першої інстанції встановлено, що позивачем документи форми 17-НП за період перевірки надані контролюючому органу, що підтверджується копією супровідного листа від 15.03.2021 №1, який містить відмітку про одержання посадовою особою ГУ ДПС у Запорізькій області (т. 1 а.с. 42). Крім того, матеріалами справи підтверджується, що пальне на АЗС було отримано на підставі належним чином оформлених товарно-транспортних накладних, складені акти приймання нафтопродуктів на кожну партію пального та відображено рух нафтопродуктів у змінних звітах АЗС за формою № 17-НП, об`єм прийнятого нафтопродукту занесено до даних реєстратора розрахункових операцій (т.1 а.с. 162-247).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сама по собі відсутність змінного звіту форми № 17-НП не може свідчити про неоприбуткування позивачем нафтопродуктів та їх реалізацію, оскільки журнал обліку надходження нафтопродуктів на АЗС за формою № 13-НП формується на підставі товарно-транспортних накладних у разі наявності паспорта якості та копії сертифіката відповідності та подальшому оприбуткуванні прийнятого нафтопродукту на підставі ТТН та акта приймання (у разі його наявності) за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки).

При цьому, способом перевірки наявності неоприбуткованих нафтопродуктів є співставлення даних обліку звітів АЗС за формою № 16-НП, № 17-НП, № 14-ГС та даних РРО з фактичними вимірюваннями залишків пального в резервуарах, тобто визначення різниці між кількістю нафтопродуктів, які надійшли на АЗС та кількістю реалізованих нафтопродуктів.

Фактичні залишки нафтопродуктів на АЗС мають відповідати обліковим залишкам надходження нафтопродуктів за певний проміжок часу, що підтверджені відповідними документами (ТТН), змінного звіту АЗС за формою № 17-НП, за вирахуванням кількості відпущених нафтопродуктів за сумарними показниками лічильників паливно-роздавальних колонок. Обсяг реалізації нафтопродуктів, що фіксується лічильником сумарного обліку паливно-роздавальних колонок за певний проміжок часу, має збігатися з обсягом реалізації, відображеним у звітних документах касових апаратів за всіма формами оплати за цей самий проміжок часу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.05.2020 у справі № 809/597/16, від 13.08.2021 у справі № 809/1161/17, від 26.09.2024 у справі №640/990/21.

Також, судом першої інстанції встановлено, що акт перевірки від 22.03.2021 №2079/08-01-07-09/42547705 не містить в собі обставин проведення перевірки наявності неоприбуткованих нафтопродуктів шляхом співставлення даних обліку звітів АЗС за формою № 16-НП, № 17-НП та даних РРО з фактичними вимірюваннями залишків пального в резервуарах, оскільки замірів під час проведення перевірки контролюючим органом не проводилось, факту виявлення різниці між отриманими та відпущеними нафтопродуктами встановлено не було.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реалізації позивачем нафтопродуктів, які не обліковані в установленому порядку.

Таким чином, відповідачем не доведено належними доказами порушення позивачем п. 12 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", які висвітлені в акті перевірки, а висновки про таке порушення є необґрунтованими.

Щодо доводів апелянта про порушення позивачем п. 11 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" колегія суддів зазначає таке.

Згідно з п. 11 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій та/або через програмні реєстратори розрахункових операцій для підакцизних товарів із використанням режиму програмування із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД, найменування товарів, цін товарів та обліку їх кількості.

Судом першої інстанції встановлено, що податковим органом не надано доказів, які б підтверджували факт здійснення розрахункової операції без використанням режиму програмування із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД. Матеріали перевірки не містять фіскальних чеків, які б підтверджували відсутність коду УКТ ЗЕД на підакцизний товар.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, як і обґрунтувань порушення судом норм матеріального права.

Отже, враховуючи встановлені обставини колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що податковим органом не підтверджено наявність підстав для застосування штрафних санкцій в розмірі 5100 грн., згідно оскаржуваного податкового рішення.

Щодо доводів апелянта про порушення позивачем п. п. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", а саме не проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи в сумі 5247,02 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції 28.05.2025 встановлено невідповідність змісту поданих сторонами копій актів перевірки, в зв`язку з чим витребувано у позивача та відповідача для огляду їх оригінали.

Як вбачається з матеріалів справи представником позивача надіслано для огляду оригінал акту, судом першої інстанції у підготовчому засіданні 17.06.2025 оглянуто вказаний акт, виготовлено його копію та долучено до матеріалів справи (т. 2 а.с. 112-116).

Також судом першої інстанції встановлено відсутність в наданих матеріалах перевірки оригіналу акту перевірки, копія якого долучена до відзиву на позов (т. 2 а.с.68зв-70).

Разом з тим, актом перевірки (т. 2 а.с. 112-116) не встановлено порушення п.1, 2 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", що свідчить про безпідставність застосування штрафу за вказане порушення, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про помилковість тверджень суб`єкта владних повноважень про порушення позивачем вимог податкового законодавства, а отже податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 19.04.2021 № є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Проаналізувавши доводи та аргументи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Також, апелянтом не зазначено посилання щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при винесенні рішення, апелянтом не вказано що саме не було досліджено чи не встановлено судом.

Щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25 000, 00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У свою чергу, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, законодавцем включено витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України визначають, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, в силу положень ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому, на переконання колегії суддів, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 11.01.2021 № 11/01/21, додаткову угоду від 10.08.2021 № 8 до договору від 11.01.2021 № 11/01/21, акт наданих послуг від 12.09.2022 № 8-1 за договором від 11.01.2021 № 11/01/21, платіжне доручення від 29.09.2022 № 17224, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер на надання правничої допомоги (т. 2 а.с. 16-24).

Згідно вказаного акту сторонами підтверджено надання правничої допомоги в рамках договору про надання правничої (правової) допомоги від 11.01.2021, об`єм годин, деталізацію юридичних послуг та узгоджено суму, яку оплатив позивач за надану правничу допомогу у даній справі.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14.11.2019 у справі № 826/15063/18, згідно яких: "…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг".

Так, враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, предмет спору, ціну позову, значення справи для позивача, участь адвоката у дев`яти судових засіданнях, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума, яка підлягає компенсації позивачу на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. є справедливою та співмірною.

Такий висновок повністю відповідає згаданим вище принципам обґрунтованості, співмірності та пропорційності, які повинні бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у відзиві на апеляційну скаргу позивачем заявлено клопотання про здійснення розподілу судових витрат на правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000, 00 грн., щодо якого колегія суддів зауважує наступне.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції позивачем було надано суду договір про надання правничої (правової) допомоги від 11.01.2021 № 11/01/21, додаткову угоду від 10.08.2021 № 8 до договору від 11.01.2021 № 11/01/21, акт наданих послуг від 12.09.2025 № 8-2 за договором від 11.01.2021 № 11/01/21, квитанцію на оплату від 12.09.2025 №8-2, платіжну інструкцію від 12.09.2025 №655 на суму 5000,00 грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер на надання правничої допомоги серія АІ № 1904590

Враховуючи вищенаведені норми КАС України, які регулюють питання щодо стягнення судових витрат, беручи до уваги висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14.11.2019 у справі № 826/15063/18, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг (написання та подання відзиву на апеляційну скаргу, юридичний супровід справи в суді апеляційної інстанції), колегія суддів вважає, що справедливою та співмірною сумою витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції є 5 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116; код ЄДРПОУ ВП 44116011) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО СМАРТ ПАУЕР" (проспект Соборності, буд. 15, каб. 219, м. Київ, 02160; ) понесені витрати на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 06.10.2025.