Справа № 380/968/25
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/968/25 пров. № А/857/21435/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Гуляка В.В., Ільчишин Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року (ухвалене головуючою-суддею Кисильовою О.Й. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ ПФУ) в Івано-Франківській області, ГУ ПФУ у Львівській області, в якому просив визнати протиправною відмову ГУ ПФУ в Івано-Франківській у здійсненні перерахунку та виплаті йому підвищення до пенсії, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, у розмірі, передбаченому п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788), із розрахунку 50% від мінімальної пенсій за віком та зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області здійснити йому перерахунок та виплату підвищення до пенсії у розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком згідно п."г" ст.77 Закону №1788, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, починаючи з 27.11.2024, з урахуванням виплачених сум.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області №ЕПС 46 від 05.12.2024 про відмову у здійсненні ОСОБА_1 перерахунку пенсії відповідно до п."г" ст.77 Закону №1788, із розрахунку підвищення розміру пенсії на 25% мінімальної пенсії за віком з 27.11.2024 та зобов`язано ГУ ПФУ в Івано-Франківській області здійснити з 27.11.2024 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до вказаної норми Закону №1788, із розрахунку підвищення розміру пенсії на 25% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області та ГУ ПФУ у Львівській області подали апеляційні скарги, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просять його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зазначає, що Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058) передбачено виплату підвищення до пенсії за рахунок коштів Державного бюджету України, а тому Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №654 від 16.07.2008 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" якою встановлено, що з 01.09.2008 (далі - Постанова №654) : 2) громадянам які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, 43,52 гривні. Зазначає, що підставою для виплати надбавки реабілітованій особі відповідно до п."г" ч.1 ст.77 Закону №1788 є відповідна довідка про реабілітацію. Довідкою, виданою комісією з питань поновлення прав реабілітованих та соціального захисту жертв політичних репресій №1 КР вих-109 від 01.10.2013 підтверджено, що ОСОБА_1 , 1956 року народження, зазнав необґрунтованих політичних репресій - як член сім`ї репресованої з політичних мотивів родини, згодом реабілітованої. Відтак, позивач належить до членів сім`ї репресованого, яких було примусово переселено та відповідно надбавка до пенсії виплачується згідно Постанови №654, як члену сім`ї репресованого.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ГУ ПФУ у Львівській області зазначає, що позивач є дитиною репресованої особи, яка народилася на засланні під час перебування її батьків на засланні. Вказує, оскільки ОСОБА_1 не був примусово переселений, а народився на засланні, право на встановлення підвищення до пенсії як члену сім`ї репресованої особи, якого було примусово переселено, відсутнє.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за віком.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23.04.1956, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у поселенні Дзержинський, Красноярський край, батьком позивача є ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_3 .

Позивач має статус реабілітованої особи, передбачений Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" №962-ХІІ від 17.04.1991 (далі - Закон №962), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 31.01.2023.

27.11.2024 позивач звернувся ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії та встановлення підвищення пенсії, як реабілітованій особі.

З урахуванням принципу екстериторіальності заяву ОСОБА_1 було розглянуто ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, яким прийнято рішення №ЕПС46 від 17.04.1991 про відмову в перерахунку пенсії, яке мотивоване відсутністю права у ОСОБА_1 на встановлення підвищення до пенсії, як члену сім`ї репресованої особи, яку було примусово переселено, оскільки він не був примусово переселений, а народився на засланні, право.

Вважаючи оспорюване рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 є членом сім`ї осіб, які зазнали політичних репресій, то розмір підвищення має бути 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до п."г" ст.77 Закону №1788. Суд дійшов висновку, що дії зобов`язального характеру стосовно вирішення питання про перерахунок пенсії має вчинити територіальний орган ПФУ, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про перерахунок пенсії, яким у даному випадку є ГУ ПФУ в Івано-Франківській області.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.1 Закону №962 (в первинній редакції), визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством Української РСР до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25.12.1958.

Визнано реабілітованими також громадян, засуджених за : - антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25.12.1958 і статтею 62 Кримінального кодексу Української РСР (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28.10.1989 "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14.04.1989 "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР"; - поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 1871 Кримінального кодексу Української РСР; - порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Встановлено, що підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" №2325-VIII від 13.03.2018 (далі - Закон №2325), який набрав чинності 05.05.2018, були внесені зміни до Закону №962.

Вказаним законом змінено назву Закону №962 на "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону №962, визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України "Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні".

Закон №2325 надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом №962.

Відповідно до ст.11 Закону №962 (в редакції Закону №2325), репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно ст.11 Закону №962 (в редакції Закону №2325), реабілітованими визнаються особи : 1) які до 24.08.1991 були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24.08.1991 були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24.08.1991 за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24.08.1991, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 2 Закону №962, у вказаній редакції, формою репресії визнано вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР.

Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими "ворогами народу", у приналежності до політичних партій тощо.

Згідно ст.4 Закону №962, поновлено реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Колегія суддів зазначає, що в межах спірних правовідносин пенсійний орган не ставить під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом №962, однак вказує, що позивач не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи, а відповідні виплати підвищення до пенсії повинні здійснюватися у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Як видно з матеріалів справи, згідно архівної довідки ГУ МВС України у Львівській області №116арх від 28.02.2013, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із села Сушно Радехівського району Львівської області за рішенням Особливої Наради при МДБ СРСР від 28.06.1950 були виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Красноярський край, по політичних мотивах, як члени сім`ї посібника учасникам ОУН, звідки звільнені - 10.07.1958. На підставі ст.3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 вищевказані особи були реабілітовані, з поверненням конфіскованого майна або його вартості.

Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих та соціального захисту жертв політичних репресій №22 від 27.09.2013, вирішено реабілітувати ОСОБА_1 та видати довідку про реабілітацію.

01.10.2013 Комісія з питань поновлення прав реабілітованих та соціального захисту жертв політичних репресій видала довідку №01КР-вих-109 про реабілітацію ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто у період, коли його батьки перебували на спецпоселенні (з 1950 по 1958 роки).

Відповідно до п.6 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України №1058, до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення", крім надбавок, передбачених пунктами "в"-"д" частини першої статті 21 цього Закону. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно п."г" ч.1 ст.77 Закону №1788, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

При цьому, згідно чинного законодавства розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону №1058, відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про прожитковий мінімум" №966-XIV від 15.07.1999 (далі - Закон №966), прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст.4 Закону №966, прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

При цьому, положення ч.4 ст.28 Закону №1058, згідно якої мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, на думку колегії суддів, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов`язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою цієї статті мінімального розміру пенсії за віком. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Водночас, відповідно до Постанови №654, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні

Доплата до пенсії позивачу нараховувалась та виплачувалась у розмірі 43,52 гривні

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй

Закон №1788 має вищу юридичну силу ніж Постанова №654, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме норми цього Закону.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинне обчислюватися не на підставі Постанови №654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а відповідно до Закону №1788.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10.10.2018 по справі №446/1549/16-а, від 21.11.2018 по справі №446/1563/16-а, від 31.10.2019 по справі №442/6456/17, від 04.03.2020 по справі №446/1566/16-а, 13.05.2024 по справі №500/5507/23, від 31.05.2024 по справі №500/3332/23.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на підвищення пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до п."г" ст.77 Закону №1788, як особі, яка є потерпілою від репресій.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії зобов`язального характеру щодо вирішення питання про перерахунок пенсії має вчинити територіальний орган ПФУ, визначений за принципом екстериторіальності, який вирішував питання про перерахунок пенсії, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Івано-Франківській області.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року по справі №380/968/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин