Справа № 400/8997/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/8997/24

Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М. Дата і місце ухвалення: 21.02.2025р., м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів : Єщенка О.В.,

Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не врахування сум отриманої ОСОБА_1 винагороди державного виконавця у 2016, 2017, 2018 роках при обчисленні розрахунку середньомісячної заробітної плати для нарахування та виплати заробітної плати за дні щорічних відпусток, грошової допомоги до щорічної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2016, 2017, 2018 роках;

- зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснити перерахунок та виплатити заробітну плату ОСОБА_1 з урахуванням сум отриманої винагороди державного виконавця у 2016, 2017, 2018 роках при обчисленні розрахунку середньомісячної заробітної плати для нарахування та виплати заробітної плати за дні щорічних відпусток, грошової допомоги до щорічної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2016, 2017, 2018 роках.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не врахування сум отриманої ОСОБА_1 винагороди державного виконавця у 2016, 2017, 2018 роках при обчисленні розрахунку середньомісячної заробітної плати для нарахування та виплати заробітної плати за дні щорічних відпусток, грошової допомоги до щорічної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2016, 2017, 2018 роках.

Зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснити перерахунок та виплатити заробітну плату ОСОБА_1 з урахуванням сум отриманої винагороди державного виконавця у 2016, 2017, 2018 роках при обчисленні розрахунку середньомісячної заробітної плати для нарахування та виплати заробітної плати за дні щорічних відпусток, грошової допомоги до щорічної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2016, 2017, 2018 роках.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 21.02.2025р., з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на час виникнення спірних правовідносин винагорода державного виконавця обов`язково підлягала врахуванню при обчисленні виплат із сум середньої заробітної плати. Пунктом 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100, чітко визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, винагороди державного виконавця. Судом не враховано, що винагорода державного виконавця є одноразовою виплатою, яка призначається та виплачується окремо по кожному виконавчому документу, що був фактично виконаний державним виконавцем. Відповідна винагорода є заохочувальною виплатою, яка виплачується за рахунок коштів виконавчого провадження (стягнутого з боржника виконавчого збору), тобто за рахунок коштів боржника, а не роботодавця. Джерела виплати заробітної плати державного виконавця, як державного службовця, та джерела виплати винагороди державного виконавця є різними.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що у Головному управлінні Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області відкрито окремі рахунки для надходження коштів для виплати винагороди державним виконавцям (спеціальний фонд за кодом класифікації доходів бюджету 22070000) та заробітної плати (загальний фонд). Вказані кошти у розумінні п.18 ч.4 ст.30 Бюджетного кодексу України, є коштами конкретного цільового призначення, є відмінними від коштів заробітної плати, що виплачуються за рахунок загального фонду. Право на отримання винагороди не є абсолютним та безумовним, реалізація якого залежить в тому числі від наявності відповідних цільових коштів, призначених для виплати винагороди державному виконавцю.

Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що правовідносини щодо ненарахування частини заробітної плати у вигляді винагороди державного виконавця відбувалися між ОСОБА_1 та припиненим Головним територіальним управлінням юстиції у Миколаївській області, правонаступником якого Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не є.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 2016 року по 2018 рік працював в Головному територіальному управлінні юстиції у Миколаївській області на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Наказом від 24.12.2019р. №6285/06 був звільнений із займаною посади з 27.12.2019р. на підставі п.5 ч.1 ст.36 КЗпП за переведенням для подальшої роботи до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно інформації, наданої Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса), розмір заробітної плати, з урахування винагороди державного виконавця, ОСОБА_1 складав: у березні 2016 року 5306,91 грн., у квітні 2016 року 56800,77 грн., у червні 2016 року 20374,70 грн., у вересні 2016 року 5155,49 грн., у грудні 2016 року 105574,63 грн., у червні 2017 року 137242,00 грн., у вересні 2017 року 215244,24 грн., у листопаді 2017 року 36207,66 грн., у грудні 2017 року 172488,01 грн., у серпні 2018 року 46821,48 грн.

На звернення ОСОБА_1 Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зазначило про неможливість надання розрахунків розміру щорічних основної та додаткової відпусток, в яких позивач перебував на протязі 2016 - 2018 років, за закінченням строку їх зберігання. Зазначило, що за даними з особових рахунків у період з 2016 року по 2018 роки відпустки надавались: з 04.05.2016 - 06.05.2016 (3 к/д - 477,30 грн.), з 08.08.2016 - 23.08.2016 (16 к/д - 2301,12 грн.) з виплатою грошової допомоги в сумі 4063,92 грн.; з 19.09.2016 - 23.09.2016 (5 к/д - 711,95 грн.); з 20.03.2017 - 24.03.2017 (5 к/д - 1079,00 грн.); з 14.08.2017 - 02.09.2017 (19 к/д - 4949,12 грн.) з виплатою грошової допомоги в сумі 10169,03 грн.; з 25.09.2017 - 06.10.2017 (12 к/д - 3237,27 грн.); у вересні 2017 року виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань в сумі 10071,46 грн.; з 02.05.2018 - 04.05.2018 (3 к/д - 1142,67 грн.); з 29.05.2018 - 15.06.2018 (18 к/д - 6856,02 грн.) з виплатою грошової допомоги в сумі - 10766,80 грн.; з 06.08.2018 - 17.08.2018 (12 к/д - 4380,00 грн.); з 17.09.2018 - 04.10.2018 (18 к/д - 6570,36 грн.); у вересні 2018 року виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань в сумі 10428,00 грн.

Сторонами у справі не заперечується, що при здійсненні розрахунку середньомісячної заробітної плати для нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної відпустки, грошової допомоги до щорічної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2016, 2017, 2018 рік Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області не врахувало сум отриманої позивачем, як державним виконавцем, винагороди у 2016, 2017, 2018 роках.

Зазначене стало підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що винагорода державного виконавця повинна враховуватися при обчисленні середньої заробітної плати працівника у всіх випадках її збереження відповідно до положень Порядку №100. Суд не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що вказана винагорода є одноразовою виплатою, зазначивши, що винагорода державного виконавця за своєю суттю охоплюється поняттям «додаткова заробітна плата» та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за фактичне виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру, та фактичного виконання виконавчого документу немайнового характеру у повному обсязі. Враховуючи те, що вказана виплата може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, тому, за висновками суду, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати максимальним розміром не обмежується. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Аналогічні положення містяться у ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР).

Положеннями ст.2 Закону №108/95-ВР передбачено, додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно ст.13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016р. №1403-VIII (діє з 05.10.2016р.), заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок №100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами п. 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Перелік виплат, які не підлягають врахуванню при обчисленні середньої заробітної плати, як розрахункової величини для обчислення середньої заробітної плати, визначений пунктом 4 Порядку №100, є вичерпним.

Стаття 17 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24.03.1998р. №202/98-ВР, який був чинним до 05.10.2016р., визначала, що заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби, зазначеного у частині першій статті 6 цього Закону, складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, а також інших надбавок згідно із законодавством. За забезпечення реального, своєчасного і законного виконання виконавчого документа державні виконавці одержують винагороду в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015р. №126, затверджено Порядок виплати та розміри винагород державному виконавцю (далі - Порядок №126).

Відповідно до приписів статей 13 та 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова від 08.09.2016р. №643, якою затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).

Згідно із пунктом 2 Постанови від 08.09.2016р. №643 визнано такими, що втратили чинність, зокрема Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2015 р. №126 «Про затвердження Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю».

Згідно змісту пункту 1 Порядку №643, цей Порядок і розміри визначають механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Так, пунктом 2 Порядку № 643, визначено, що у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру, стягнення заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, за виконавчим документом про стягнення аліментів державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», виплачується винагорода у такому розмірі: 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ; 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець (крім випадків, передбачених абзацами сьомим - одинадцятим цього пункту).

Згідно з пунктом 3 Порядку №643 державному виконавцю, на виконанні у якого перебував виконавчий документ немайнового характеру та який забезпечив його фактичне виконання в повному обсязі, виплачується винагорода в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, якщо боржником за виконавчим документом є фізична особа, та двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, якщо боржником за виконавчим документом є юридична особа.

Державні виконавці, зазначені у пункті 2 цього Порядку, мають право на винагороду за умови дотримання критеріїв виплати винагороди, встановлених Мін`юстом (далі - критерії виплати винагороди) (пункт 5 Порядку №643).

Пунктами 17 та 18 Порядку №643 передбачено, що винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати.

Виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.

Згідно Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012р. №333, винагорода державного виконавця включена до коду економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2.1.1.1 «Заробітна плата».

Аналізуючи вказані вище норми законодавства вбачається, що винагорода державного виконавця є частиною його оплати праці. Введення інституту винагороди державного виконавця мало на меті стимулювання своєчасного виконання рішень судів та інших компетентних органів, що сприяє підвищенню авторитету правосуддя, дотриманню принципу законності як складової верховенства права. Право на винагороду у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій

Тобто, винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, вказана виплата не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у пункті 4 Порядку № 100.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям «додаткова заробітна плата» та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Враховуючи те, що вказана виплата може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою.

З огляду на наведене, така складова заробітної плати, як винагорода державному виконавцю, враховується при обчисленні середньої заробітної плати працівника у всіх випадках її збереження відповідно до положень Порядку №100.

Висновки колегії суддів у даній справі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 31.01.2023р. по справі № 160/3848/21, від 23.02.2023р. по справі №400/4679/20.

Посилання апелянта на приписи пункту 4 Порядку №100, згідно яких при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, винагороди державним виконавцям, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин вказаних нормативних приписів не існувало. Пункт 4 Порядку №100 доповнено підпунктом «н» згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1213 від 09.12.2020р.

Що ж до посилань апелянта на те, що заробітна плата виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України, а винагорода зі спеціального фонду за рахунок коштів виконавчого збору, стягнутого з боржника, то колегія суддів зазначає, що згідно з Бюджетним кодексом України державний бюджет складається з двох фондів: загального та спеціального. До загального фонду відносять кошти, що призначені для реалізації загальних функцій, а до спеціального - кошти, що мають конкретне призначення, у тому числі власні надходження бюджетних установ, які мають цільове спрямування. Отже, джерелом оплати праці державних виконавців, у тому числі, такої складової заробітної плати, як винагорода державного виконавця, є державний бюджет.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що основним правилом розв`язання колізій між законодавчими положеннями, які є рівними за своєю юридичною силою, є правило застосування пізніше прийнятого закону («lex posterior derogat priori» - наступний закон «витісняє» попередній).

У Рішенні у справі № 4-зп/1997, щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) від 03.101997р.у (речення перше-третє абзацу п`ятого пункту 3 мотивувальної частини) Конституційний Суд України зазначив, - Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», стаття 13 якого визначає оплату праці працівників органів державної виконавчої служби, набрав чинності 05.10.2016р. (окрім окремих положень, що набрали чинності 06.07.2016р.). Тобто, цей Закон набрав чинності після дати набрання чинності Законом України «Про державну службу» (з 01.05.2016р., окрім окремих положень, що набрали чинності 31.12.2015р.).

Таким чином, з дати набрання чинності положень ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» винагорода державного виконавця входить до структури його заробітної плати.

А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та їх задоволення.

Що стосується посилань апелянта на те, що правовідносини щодо нарахування заробітної плати у 2016 2018 року виникли між позивачем та Головним територіальним управлінням юстиції у Миколаївській області, яке наразі припинено, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами статті 52 КАС України визначено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Таким чином, процесуальне правонаступництво передбачено не лише у зв`язку зі смертю (оголошенням померлою) фізичної особи та реорганізацією суб`єкта господарювання, а й в інших передбачених законом випадках, у тому числі в разі заміни кредитора або боржника в зобов`язанні.

Процесуальне правонаступництво в розумінні статті 52 КАС України допускається на будь-якій стадії судового процесу.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво в сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.09.2020р. по справі №420/5772/18, від 06.10.2020р. по справі №804/958/17 та від 30.12.2020р. по справі №805/4361/17-а.

Отже, права та обов`язки ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області зберігаються за Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для задоволення скарги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та скасування рішення від 21.02.2025р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: О.А. Шевчук