Справа № 380/11641/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/11641/24 пров. № А/857/5281/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Носа С.П.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року (суддя Потабенко В.А., час ухвалення 09:56 год., місце ухвалення м. Львів, дата складання повного рішення 27.12.2024),

в адміністративній справі №380/11641/24 за позовом керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради до ОСОБА_1 ,

про зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У травні 2024 року керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради (змінено назву - Офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради) звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив зобов`язати власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради охоронний договір на частину об`єкта культурної спадщини - пам`ятку архітектури місцевого значення, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах та в порядку, визначених постановою Кабінету Міністрів України №1768 від 28.12.2001.

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що вимоги позивача не визнає повністю, вважає їх передчасними, які не підлягають задоволенню. Просив відмовити у задоволенні позовної заяви.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Зобов`язано власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради охоронний договір на частину об`єкта культурної спадщини - пам`ятку архітектури місцевого значення розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах та в порядку, визначених постановою Кабінету Міністрів України №1768 від 28.12.2001 Про затвердження Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, щойно виявлені об`єкти культурної спадщини чи їх частини.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що постановлене судом першої інстанції рішення прийнято із неправильним застосування норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, без надання належної оцінки наявним у справі доказам та формуванням висновків суду, які не відповідають фактичним обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що як власником нерухомого майна так і уповноваженим органом вживались заходи щодо укладення охоронного договору, про що і зазначено у позовній заяві. Натомість, Франківська окружна прокуратура м. Львова, не встановивши причин, з яких договір не було укладено (наприклад незгода сторін з редакцією охоронного договору та/або необхідності зміни умов договору), безпідставно зазначає, що уповноваженим органом не вживались заходи, спрямовані на зобов`язання укласти договір, хоча до позову було долучено листи Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, адресовані ОСОБА_1 з пропозицією укласти договір. Тому вважає скаржник, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач передчасно подав позовну заяву, проігнорувавши той факт, що уповноваженим органом вживаються заходи щодо укладення охоронного договору та своїми діями позбавляє уповноважений орган самостійно в позасудовому порядку укласти охоронний договір або звернутись до суду із такими позовними вимогами. Зазначає скаржник, що уповноваженому органу необхідно сформувати проект договору та додатки до нього згідно вимог Порядку КМУ. Судом не було враховано доводів відповідача про те, що органом прокуратури не було доведено належними доказами, що відповідач ухиляється від укладення договору. Більше того, на даний час, на розгляді Львівського окружного адміністративного суду перебуває справа №380/7884/22 про відновлення пам`ятки архітектури, в межах якої має бути встановлено чи відповідають конструктивні елементи стильовим ознакам будинку. Вважає апелянт, що метою позивача є не захист об`єкту культурної спадщини шляхом укладення охоронного договору, адже уповноважений орган сприяв би якнайшвидшому укладенню договору, а тому такий спосіб захисту по відновленню об`єкта культурно спадщини є неналежним, фактично позивач зобов`язуючи укласти п. 13 підміняє предмет спору у справі №380/7884/22. Також судом першої інстанції безпідставно не враховано, що позивачем пропущено строк на звернення до суду.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволені позовної заяви.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. При винесенні судом першої інстанції рішення правильно встановлено всі обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Суд встановив такі фактичні обставини справи.

У місті Львові по вулиці І. Котляревського, 47 розташований житловий будинок, який є пам`яткою архітектури місцевого значення Будинок житловий (вілла ОСОБА_2 ) 1903-1906 р.р.) відповідно до рішення Львівського обласного виконавчого комітету від 05.07.1985 №381.

Відповідно до наказу Міністерства культури та інформаційної політики України №1162 від 02.12.2016 Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України вказана будівля була занесена до Реєстру, охоронний номер 116-Лв.

Внесення будинку по АДРЕСА_2 до Державного реєстру нерухомих пам`яток України підтверджується відомостями самого Реєстру, де під номером 725 зазначена вілла Кароля Дзядоня Дзєлінського, що у АДРЕСА_2 .

Зазначений будинок розташований в межах історичного ареалу м. Львова, а також в буферній зоні об`єкта всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.

Таким чином, вказаний будинок належить до пам`яток архітектури місцевого значення.

Вказаний будинок складається з 4 квартир, які перебувають у власності фізичних осіб, та нежитлових приміщень, які перебувають у власності ОСББ Ірис.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником кв. АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 (а.с.28).

Підставою набуття права власності на кв. АДРЕСА_1 став договір купівлі-продажу квартири від 18.05.2018, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 придбав вищезгадану квартиру (а.с.30).

Відповідно до п. 7 договору купівлі-продажу квартири продавці повідомили покупця ( ОСОБА_1 ) про те, що відчужувана квартира розташована у будинку, який є пам`яткою архітектури місцевого значення. У зв`язку із цим покупцю роз`яснено зміст ст. 23 Закону України Про охорону культурної спадщини та п. 2 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768, згідно якої власник пам`ятки чи її частини чи уповноважений ним орган (особа) зобов`язані не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки або її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Вказане дає підстави вважати, що з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири відповідачу було відомо про те, що набуте ним майно є пам`яткою архітектури місцевого значення та про його обов`язок укласти охоронний договір.

З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді Франківською окружною прокуратурою міста Львова надіслано листи до Управління охорони історичного середовища та до Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної (військової) адміністрації щодо надання інформації про укладення охоронного договору на вищевказане приміщення, за результатами чого було встановлено наступне.

15.07.2022 ОСОБА_1 , як власник кв. АДРЕСА_1 , звернувся до Управління охорони історичного середовища із заявою про укладення охоронного договору.

У відповідь на це звернення Управлінням охорони історичного середовища підготовлено проект охоронного договору на зазначену пам`ятку культурної спадщини (її частину) та складено акт візуального огляду (технічного стану) пам`ятки.

Однак ОСОБА_1 такий договір не підписав.

З метою підписання договору, Управління охорони історичного середовища скеровувало численні листи на адресу ОСОБА_1 (№0004-вих-14244 від 06.02.2024, №0004-вих-33489 від 21.03.2023, №0004-вих-14244 від 06.02.2024), однак ОСОБА_1 станом на момент розгляду справи в суді договір не підписано.

Крім того, 22.03.2024 Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації повідомив прокурора, що ним скеровано лист до Управління охорони історичного середовища 24.03.2024 (№16-1286/0/2-24) щодо забезпечення укладення охоронних договір із власниками даної пам`ятки архітектури місцевого значення. Інші заходи Департаментом не вживались.

Таким чином, ОСОБА_1 охоронний договір на об`єкт культурної спадщини за адресою АДРЕСА_3 , не укладено, активних дій, спрямованих на його укладення, відповідач не вчинив, хоча останньому достеменно відомо як про те, що належний йому об`єкт нерухомості є об`єктом культурної спадщини, так і про необхідність укладення охоронного договору.

Вважаючи, що відповідач ухиляється від виконання покладених на нього законодавством обов`язків, що зумовлює загрозу знищення, пошкодження та/або псування пам`ятки архітектури місцевого значення, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно врахував наступне правове регулювання спірних правовідносин.

Відповідно до ст.1 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985, стороною якої є Україна, для цілей цієї Конвенції вираз архітектурна спадщина включає, зокрема, усі будівлі та споруди, що маюсь непересічне історичне, археологічне, мистецьке, наукове, соціальне або технічне значення, включаючи усі особливості їхнього технічного виконання та оздоблення.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 цієї Конвенції, кожна Сторона зобов`язується, крім іншого, вживати правових заходів для охорони архітектурної спадщини; за допомогою таких заходів і діючих в кожній державі або кожному регіоні процедур, забезпечити охорону пам`яток, архітектурних ансамблів та визначних місць; запровадити відповідні контрольні і дозвільні процедури, необхідні для правової охорони об`єктів архітектурної спадщини.

Крім того, за ст.9 Конвенції кожна Сторона зобов`язується забезпечити, щоб відповідний компетентний орган належним чином реагував на порушення законодавства про охорону архітектурної спадщини. У відповідних випадках він може зобов`язати правопорушника реставрувати об`єкт спадщини, що охороняється, до його первісного вигляду.

Згідно ч.3 ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Закон України Про охорону культурної спадщини від 08.06.2000 №1805-III (далі - Закон №1805-III) регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

За визначеннями статті 1 Закону №1805-III:

- об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

- охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.

Отже, регулювання відносин у сфері охорони культурної спадщини спрямоване на її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.24 Закону №1805-III, власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

Статтею 23 Закону №1805-III передбачено, що усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

Такий договір є першочерговим документом, що встановлює гарантії збереження індивідуально визначеного об`єкту культурної спадщини, і враховує його цінність, особливості та стан.

Основним завданням охоронного договору є встановлення режиму використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована, видів і термінів виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

До охоронного договору додаються: 1) акт технічного стану пам`ятки (форма якого затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини) на момент укладення охоронного договору. Для ансамблів (комплексів) складається окремий акт на кожний їх об`єкт. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на 5 років. Якщо стан пам`ятки значно змінився (після проведення ремонтних, реставраційних та інших робіт чи внаслідок дії чинників, що призвели до руйнування або пошкодження), - у п`ятиденний термін після його зміни; 2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, знаходяться на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання; 3) план поверхів пам`яток-будівель і споруд (у масштабі 1:100); 4) план інженерних комунікацій та зовнішніх мереж (за наявності); 5) генеральний план земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка (у масштабі 1:50, 1:100, 1:500, 1:1000 або 1:2000); 6) паспорт пам`ятки.

Важливим елементом охоронного договору, який підтверджує його публічно-правову природу, є предмет - об`єкт культурної спадщини, правовий режим якого відрізняється від інших матеріальних об`єктів.

Особливий предмет охоронного договору обумовлює спеціальний суб`єктний склад.

Так, охоронний договір є актом за участю суб`єкта владних повноважень (реалізація державного управління охороною культурної спадщини) та власника (власників) об`єкту культурної спадщини, має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі ст. 23 Закону України Про охорону культурної спадщини.

Укладання такого договору відбувається замість видання органом охорони культурної спадщини індивідуального акта, яким покладається на власника (власників) зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини.

Укладання охоронних договорів має імперативний характер та спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

Законом України Про охорону культурної спадщини передбачається обов`язкове укладення власником пам`ятки чи її частини охоронного договору з відповідним органом культурної спадщини вже після переходу права власності.

Частиною 3 ст.23 Закону №1805-III передбачено, що порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, щойно виявлені об`єкти культурної спадщини чи їх частини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768 (далі Порядок №1768) власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання об`єкту культурної спадщини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Відповідно до п.8 Порядку №1768, в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

Згідно з п. 17 Порядку №1768, охоронний договір на пам`ятку архітектури чи її частину складається за формою згідно з додатком 1 та повинен містити такі додатки: 1) акт технічного стану пам`ятки (форма якого визначається МКСК) з фотофіксацією, що не перевищує трьох місяців до дати укладення охоронного договору. Для комплексів (ансамблів) складається окремий акт на кожну їх складову. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на п`ять років. Якщо стан пам`ятки або її частини значно змінився після проведення робіт на пам`ятці, - протягом п`яти календарних днів після його зміни; 2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, розташовуються на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання; 3) технічний паспорт; 4) план пам`ятки чи її частини у масштабі 1:100, 1:200 (можуть бути у складі технічного паспорта); 5) план території пам`ятки; 6) паспорт пам`ятки (форма якого визначається МКСК).

Таким чином, юридичні або фізичні особи, які є власниками об`єктів культурної спадщини чи їх частин, зобов`язані укласти з відповіднім органом охорони культурної спадщини охоронний договір саме встановленого зразка, до якого мають бути додані додаткові документи.

Укладання охоронних договорів має імперативний характер та спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

У розглядуваній справі встановлено, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Підставою набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 став договір купівлі-продажу квартири від 18.05.2018, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 придбав вищезгадану квартиру.

Відповідно до п. 7 Договору купівлі-продажу квартири, продавці повідомили покупця, ОСОБА_1 про те, що відчужувана квартира розташована у будинку, який є пам`яткою архітектури місцевого значення. У зв`язку із цим Покупцю роз`яснено зміст ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та п. 2 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1768, згідно якої власник пам`ятки чи її частини чи уповноважений ним орган (особа) зобов`язані не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки або її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Відтак, з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири, відповідачу було відомо про те, що набуте ним майно є пам`яткою архітектури місцевого значення, а отже і про обов`язок укласти охоронний договір.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 був укладений 18.05.2018, відповідач зобов`язаний був укласти охоронний договір до 18.06.2018, оскільки обов`язок укладення охоронного договору покладається саме на власника щодо об`єкту культурної спадщини, а не на орган охорони культурної спадщини.

Лише 15.07.2022 ОСОБА_1 , як власник квартири АДРЕСА_1 , звернувся до Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради із заявою про укладення охоронного договору. У відповідь на це звернення Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради підготовлено проект охоронного договору на зазначену пам`ятку культурної спадщини (її частину) та складено акт (візуального огляду) технічного стану пам`ятки. Однак ОСОБА_1 його не підписав.

З метою підписання договору Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради скеровувало численні листи на адресу ОСОБА_1 (№0004-вих-14244 від 06.02.2024, №0004-вих-33489 від 21.03.2023), однак ОСОБА_1 до теперішнього часу договір не підписано.

Відтак, відповідач тривалий час ухиляється від виконання покладених на нього законодавством обов`язків.

З огляду на встановлене та наведене вище правове регулювання спірних правовідносин, беручи до уваги, що відсутність укладеного охоронного договору фактично позбавляє пам`ятку архітектури місцевого значення за адресою: м. Львів, вул. І. Котляревського, 47, передбачених законодавством гарантій її захисту, а ОСОБА_1 ухиляється від його укладення, обґрунтованого дійшов висновку суд першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача у судовому порядку укласти спірний охоронний договір.

Відносно доводів скаржника про те, що прокурором належним чином не доведено бездіяльності позивача - Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради та передчасність звернення окружної прокуратури до суду із позовом, колегія суддів зазначає про їх необґрунтованість з огляду на таке.

Верховний Суд у свої постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 10.05.2018 у справі № 918/323/17, від 07.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 16.05.2018 у справі № 826/13768/16 неодноразово наголошував, що «нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень, тобто він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Звертаючись до суду з позовом Франківська окружна прокуратура міста Львова обґрунтовує право на здійснення представництва інтересів держави нездійсненням захисту органом, який уповноважений на здійснення функцій держави у спірних правовідносинах, оскільки на теперішній час наявне невжиття заходів реагування щодо захисту інтересів держави органами, до компетенції яких належать відповідні повноваження - Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, тобто має місце нездійснення захисту інтересів держави з боку уповноваженого на те органу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 (справа № 806/1000/17), від 10.05.2018 (справа № 910/18283/17), від 17.10.2018 (справа № 910/11919/17) не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зробила правовий висновок про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (п. 37 Постанови).

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк (п. 38).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу (п. 40 Постанови).

Окрім цього, що стосується «розумності строку», про які зазначається в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/ 2385/18 слід зазначити, що такі строки слід рахувати з моменту коли компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Згідно з правовою позицією, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18 сам факт не звернення до суду уповноваженим органом з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у органів прокуратури виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, Франківською окружною прокуратурою на адресу Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради 14.03.2024 та 19.04.2024 скеровано листи в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» з вимогою вжити заходів до усунення порушень. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

У відповідь на адресу Франківської окружної прокуратури м. Львова надійшов лист Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 27.03.2024 області, відповідно до якого зазначено, що окрім листування із відповідачем інші заходи Управлінням не вживались.

Водночас, незважаючи на те, що ОСОБА_1 не вчиняє жодних дій щодо укладення охоронного договору, Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради будь-які інші заходи реагування щодо такої пасивної поведінки відповідача, у т.ч. шляхом його спонукання до укладення такого договору у судовому порядку, не вживалися.

Відтак, незважаючи на те, що відповідач не вчиняє жодних дій щодо укладення охоронного договору на об`єкт культурної спадщини за адресою вул. І. Котляревського, 47 у м. Львові (квартиру №2), Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради фактично зайняло споглядацьку позицію щодо забезпечення належного захисту інтересів держави за таких обставин.

Бездіяльність уповноваженого органу щодо вжиття належних заходів, зокрема позовного характеру, спрямованих на спонукання відповідача укласти охоронний договір на пам`ятку архітектури місцевого значення з метою збереження її автентичності та унікальності, фактично сприяє недобросовісному власнику у порушенні вимог пам`яткоохоронного законодавства, а відтак й інтересів держави.

Тому, належним та ефективним способом захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, який буде спрямований на реалізацію державою примусу щодо виконання Конституції України, у даному випадку є звернення компетентного органу до суду саме з позовом зобов`язального характеру щодо укладення охоронного договору, яким буде передбачено у імперативному порядку збереження об`єкту культурної спадщини та визначено обов`язки власника щодо його захисту.

Водночас, Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради, незважаючи на тривале порушення відповідачем вимог пам`яткоохоронного законодавства, будь-які дієві заходи претензійно-позовного характеру, спрямовані на зобов`язання його укласти охоронний договір на об`єкт культурної спадщини, не вживалися.

Вказане свідчить про нездійснення уповноваженим органом покладених на нього законодавством повноважень щодо захисту та поновлення інтересів держави у цій сфері.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відносно доводів апелянта про намагання позивача у цій справі фактично підмінити предмет спору у справі №380/7884/22, колегією суддів відхиляються з урахуванням того, що статтею 23 Закону №1805-III визначено про імперативний обов`язок власників пам`яток архітектури як юридичних так і фізичних осіб укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір на умовах та в порядку, визначеними Порядком №1768.

Тобто, Закон №1805-III містить імперативний припис і передбачає не право власника пам`ятки укласти охоронний договір на паритетних засадах, а його обов`язок взяти під охорону пам`ятку на умовах та в порядку, чітко визначеному законом. З огляду на що безпідставними є доводи апелянта щодо підміни предмету спору у даній справі питаннями, які розглядаються судом у справі № 380/7884/22 за позовом Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради про зобов`язання ОСББ №47 «Ірис» відновити пам`ятку архітектури по вул. І. Котляревського, 47 у м. Львові.

Відносно доводів скаржника про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду із цим позовом, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Положенням частин 1 та 2 ст. 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Отже, для суб`єкта владних повноважень законодавцем встановлений тримісячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня виникнення підстав, що дають такому суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог, у т.ч. прокурора.

Прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист інтересів держави тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Частиною 4 ст.5 КАС України визначено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Частинами 3 - 5 ст. 53 КАС України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Право на пред`явлення прокурором позову, у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», може бути реалізоване виключно після встановлення підстав - у даному випадку вивчення отриманих документів, встановлення факту порушення інтересів держави та неналежне здійснення захисту законних інтересів держави у цій сфері органом, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

У постанові від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Зазначений висновок конкретизований Великою Палатою Верховного Суду у п. 48 постанови від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, де зазначено, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 05.07.2023 у справі № 380/15396/22 висловився щодо порядку обчислення строку звернення прокурора до суду в інтересах держави, переглядаючи рішення судів попередніх інстанції про повернення прокурору позову поданого в інтересах держави до співвласників житлової будівлі - пам`ятки архітектури місцевого значення про зобов`язання відповідачів привести належну їм будівлю у відповідність до технічного паспорта шляхом демонтажу самовільної надбудови.

Зокрема Верховний Суд зазначив, що у випадку звернення прокурора з позовом в інтересах держави положення ч. 2 ст. 122 КАС України (для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня виникнення відповідних підстав) слід застосовувати з урахуванням вимог частин 3 і 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Оскільки вказані норми, серед іншого, вимагають від прокурора перед зверненням до суду з позовом в інтересах держави довести, що відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює захист законних інтересів держави, а також попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

Крім того, лише в такій ситуації прокурор отримує право запитувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати й отримувати від нього матеріали та їх копії.

З огляду не це, Верховний Суд виснував, що підстави для представництва інтересів держави (які охоплюють у цій справі й суспільні інтереси) у суді виникли у прокурора з того моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про невжиття протягом розумного строку органами, уповноваженими на здійснення функцій контролю у сфері містобудівної діяльності та охорони культурної спадщини, заходів щодо усунення виявленого у відповідних сферах порушення. У цій справі такі підстави, згідно висновку Верховного Суду, виникли щонайскоріше в серпні 2022 року (дата коли уповноважені органи надали відповіді на звернення прокурора стосовно вжитих ними заходів у сфері порушеного у зверненні питання), а не як зазначили суди попередніх інстанцій з травня 2022 року (дати, коли прокурору стало відомо про наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, тобто про порушення інтересів держави у відповідній сфері правовідносин), а тому звернення прокурора з позовом у жовтні 2022 року здійснено в межах строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України.

Отже, відповідно до положень ч. 2 ст. 122 КАС України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та наведеної практики Верховного Суду для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень (прокурора) встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня виникнення відповідних підстав, а саме, з моменту коли прокурор дізнався або повинен був дізнатися про невжиття протягом розумного строку уповноваженим державою органом покладених на нього функцій у спірних правовідносинах.

Матеріалами справи підтверджується, що Франківською окружною прокуратурою міста Львова за результатами опрацювання інформації Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради (лист від 14.02.2024 № 0004- вих-18236) наданої на запит окружної прокуратури від 31.01.2024 № 14.51/04-14- 763вих-24, який скеровувався в поряду ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», з`ясовано, що будинок на вул. Котляревського, 47 у м. Львові є пам`яткою архітектури місцевого значення, перебуває у приватній власності, охоронні договори власниками цієї пам`ятки з органом охорони культурної спадщини не укладено.

За фактом не укладення власниками будівлі охоронних договорів на пам`ятку архітектури окружною прокуратурою розпочато процедуру встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Для встановлення всіх обставин справи окружною прокуратурою опрацьовано відомості, що розміщені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та скеровано відповідні запити в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради та Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації (листи від 14.03.2024 № 14.51/04-1921вих-24 та № 14.51/04-1910вих-24) у яких звернуто увагу суб`єктів владних повноважень на необхідність вжиття вичерпних заходів для захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

За результатами опрацювання зазначених реєстрів з`ясовано, що право власності на вказану будівлю зареєстровано за ОСББ № 47, ТзОВ «Вестгруп Капітал» та ОСОБА_1 ..

Також, з листів Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації від 22.03.2024 (лист № 1840-24) та Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 27.03.2024 (лист № 0004- вих-41208) з`ясовано, що ОСОБА_1 у 2022 році звертався до Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради з приводу укладення охоронного договору, однак станом на даний час договір ним не укладено.

Інших заходів, аніж скерування на адресу власників об`єкта культурної спадщини листів про необхідність укладення охоронного договору Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради не вживалося, що засвідчило їх протиправну бездіяльність та надало прокурору підстави для втручання, зокрема представництва інтересів держави у суді у спірних правовідносинах.

Тобто, моментом, з якого у прокурора розпочався перебіг процесуального строку звернення до адміністративного суду, є 27.03.2024 (дата коли уповноважений орган надав відповідь на запит прокурора стосовно вжитих ними заходів у сфері порушеного у запиті питання), а не як зазначає відповідач - 14.02.2024 (дата коли прокурор дізнався про те, що будинок на вул. Котляревського, 47 у м. Львові є пам`яткою архітектури місцевого значення, перебуває у приватній власності та охоронні договори власниками цієї пам`ятки з органом охорони культурної спадщини не укладено).

З цим адміністративним позовом до суду керівник окружної прокуратури в інтересах держави в особі Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради (змінена назва - Офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради) звернувся 31 травня 2024 року, тобто в межах трьох місячного строку з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.

З огляду на це не заслуговують на увагу доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом у цій справі.

З врахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог, в розрізі встановлених обставин справи та системного аналізу вищезазначених норм чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, що не спростовано доводами апеляційної скарги.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

З врахуванням встановленого, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно та об`єктивно встановлено обставини справи, сформовано правильні висновки по суті розглядуваних правовідносин, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням чинного законодавства, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року в адміністративній справі №380/11641/24 за позовом керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
С. П. Нос
Повний текст постанови суду складено 07.10.2025 року