Справа № 160/5452/25
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 жовтня 2025 року м. Дніпросправа № 160/5452/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року (суддя 1-ї інстанції Конєва С.О.) в адміністративній справі №160/5452/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу №277-к від 07.04.2023р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

18.02.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області №277-к від 07.04.2023, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 18 квітня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України;

- поновити ОСОБА_1 в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рівнозначній посаді;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме: з 19.04.2023 по дату поновлення позивача на посаді, виходячи з розрахунку 583,43грн середньоденної заробітної плати позивача.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.06.2020 вона обіймала посаду начальника відділу медичних та соціальних послуг Петропавлівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Згідно п. 2 розділу УІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-ХІУ Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Закон №1105) в редакції Закону України від 21 вересня 2022 року №2620-ІХ Про внесення змін до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №2260) припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного Фонду України з 01 січня 2023 року. На виконання наведених приписів, наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за №277-к від 07.04.2023р. позивачку було звільнено із займаної посади з 18 квітня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників відділень управління відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Позивачка вважає наказ від 07.04.2023р. №277-к протиправним, просить його скасувати, оскільки під час її звільнення із посади за цим наказом внаслідок скорочення чисельності штатних працівників не було забезпечено дотримання процедури звільнення та її працевлаштування, а саме: звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог ст.ст.40,49-2 КЗпП України через те, що їй не було запропоновано іншої посади (в органі ГУ Пенсійного фонду в Дніпропетровській області, який є правонаступником Фонду соцстрахування) одночасно з попередженням про звільнення, хоча протягом періоду часу з моменту її попередження про наступне звільнення до моменту звільнення в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області існувало 63 вакантні посади, серед яких 8 вакантних посад не державної служби.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Так, на переконання позивача, оскільки у спірному випадку відбулась реорганізація, дія трудового договору продовжується, та супроводжується обов`язком роботодавця запропонувати та перевести, за умови згоди працівника, на іншу роботу в підприємстві, що є правонаступником роботодавця. Проте відповідач не вчинив цих дій. Також відповідачем не було здійснено індивідуальної письмової пропозиції позивачці зайняти одну з вакантних посад. Вважає також відбулось порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України при пропонуванні працівнику, вивільнюваному на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, працевлаштуватися на загальних умовах. Жодної з вакантних посад не державної служби позивачці запропоновано не було. А відповідач в свою чергу зобов`язаний був письмово ознайомити позивача з переліком вакантних посад та надати пріоритетне право поряд з іншими колишніми працівниками ФССУ на зайняття вакантної посади при відповідності його вимогам посади державної служби відповідної категорії.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні.

Позивачем подана відповідь на відзив на спростування його доводів, а відповідачем з цих підстав подані додаткові пояснення.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів п.3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Павлоградському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, з 01.06.2020 на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг, що підтверджується копією паспорта позивачки серії НОМЕР_1 від 31.01.2003р. та копією її трудової книжки НОМЕР_2 , наявних у справі (а.с.17-19,21-24).

Пунктом 2 розділу УІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1105, постановою КМУ №1442 було передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року.

На виконання наведених приписів законодавства згідно наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України №9-ОД від 16.01.2023 Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, за пунктом 1 яких було встановлено, що скорочуються увесь штат та уся чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФСС України та управлінь виконавчої дирекції ФСС України в областях та м. Києві, з 18.04.2023 року.

Комісією з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області був виданий наказ №08-ОД від 16.01.2023р. Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 18.04.2023 року (а.с.133-134).

На підставі наведених вище наказів, головою комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції ФСС в Дніпропетровській області було складено Попередження про наступне звільнення від 17.01.2023р. без номера, з яким позивачка була ознайомлена під особистий підпис 19.01.2023р., у якому повідомлено позивачку про наступне звільнення за пунктом 1 частини 1 ст.40 КЗпП України, яке відбудеться 18 квітня 2023 року. Одночасно роз`яснено, що у зв`язку із скороченням всього штату та чисельності працівників, інша робота в управлінні виконавчої дирекції ФСС України в Дніпропетровській області їй не пропонується, що підтверджується змістом копії наведеного Попередження(а.с.26,135).

У подальшому наказом голови комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції ФСС в Дніпропетровській області від 07.04.2023р. № 277-к у зв`язку з реорганізацією і скороченням штату та чисельності працівників управління виконавчої дирекції ФСС України в Дніпропетровській області та його відділень, позивачку було звільнено із займаної посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України про що свідчить копія наведеного наказу (а.с.25,128).

Позивачка, не погоджуючись із своїм звільненням та не переведенням до пенсійного органу, звернулася до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку, що оскаржений наказ прийнято правомірно, підстав для поновлення позивачки в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області відсутні.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції переглядаючи судове рішення погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 6 ст. 40 КЗпП України).

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті (зокрема у разі ліквідації, реорганізації), допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 42-1 і 49-2 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Так 01.01.2023 набрав чинності Закон №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1105-XIV)», яким Закон №1105-XIV викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1105-XIV (в редакції Закону №2620-ІХ, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Постановою Кабінету Міністрів України №1442 припинено з 01.01.2023, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: Фонд соціального страхування України; управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях; утворено комісію з реорганізації Фонду соціального страхування України та комісії з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та у м. Києві (пункти 1- 3 Постанови №1442). Також пунктом 6 цієї Постанови установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації. У пункті 7 Постанови №1442 голові комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду забезпечити дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду; та зобов`язано здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом №2620-IX.

На виконання пункту 2 Розділу VII Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, видано наказ комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України № 9-ОД від 16.01.2023 Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

Саме цих підстав ОСОБА_1 була попереджена за два місяці до звільнення про наступне вивільнення. Та, оскільки скороченню підлягав увесь штат та чисельність працівників, інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України не пропонувалась, про що зазначено у змісті попередження. Попередження про наступне звільнення від 17.01.2023, дата ознайомлення з попередженням ОСОБА_1 - 19.01.2023 (а.с. 135).

Таким чином є правильними висновки суду першої інстанції, що оскільки саме наведеними приписами законодавства на Управлінням ВД ФСС України в Дніпропетровській області (комісією з реорганізації) були покладені обов`язки з дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду, ВД ФСС України в Дніпропетровській області (комісією з реорганізації) були виконані вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України. У цьому випадку відсутні порушення вимог ч. 6 ст. 36 КЗпП України, згідно з якою припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, оскаржений позивачкою наказ про звільнення видано саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників та не суперечать чинному законодавству, а отже і не підлягає скасуванню.

Щодо доводів скаржника про обов`язок правонаступника роботодавця запропонувати всі вакантні посади в ГУ ПФУ у Дніпропетровській області та відсутності індивідуальної пропозиції зайняти вакантну посаду та нездійснення переведення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 4 Закону №1105-XIV (в редакції до 01.01.2023) Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №1105-XIV (у редакції з 01.01.2023) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема, Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) та Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280.

Пунктами 1, 14 Положення про Пенсійний фонд України визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.

Відповідно до пункту 12 розділу XV Закону №1058-IV у період до перетворення в неприбуткову самоврядну організацію Пенсійний фонд функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону (крім норм, зазначених в абзаці шостому пункту 1 цього розділу) та Положення про Пенсійний фонд України; на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України "Про державну службу".

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» (далі Закону №889-VIII) без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенню суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Апеляційний суд зазначає, що саме Закон №889-VIII визначає поняття рівнозначної посади як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу. Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить. Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функцій держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу. Крім того, на державного службовця поширюються обмеження запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, суміщення державної служби з іншими видами діяльності. Оскільки штат працівників апарату Пенсійного фонду України та територіальних органів складають посади державної служби (посади, які безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду), то умови призначення (переведення) на такі посади визначаються Законом №889-VIII, тобто для їх зайняття кандидат повинен відповідати вимогам Закону №889-VIII. На відміну від посад працівників Пенсійного фонду посади працівників Фонду соціального страхування України (як і посада позивача) не належали до посад державної служби. За таких умов переведення працівників Фонду соціального страхування України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечило б Закону №889-VIII.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що ч.5 ст. 10 Закону №389-VIII визначено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Колегія суддів зауважує, що спрощення процедури прийняття на посади державної служби під час воєнного стану не свідчить про можливість прямого переведення на посаду державної служби з ігноруванням інших вимог у зазначеній вище нормі закону.

Відповідно до абз. 3 ч. 7 ст. 10 Закону №389-VIII, після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.

Апеляційний суд звертає увагу, що вказана норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке з урахуванням абзацу третього частини сьомої статті 10 є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.

Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі.

Разом з тим, позивачка, яка перебувала на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Петропавлівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, не могла бути автоматично переведена до штату, який затверджується Пенсійним фондом України, в установі, яка є юридичною особою публічного права, на посаду аналогічну тій, яку вона обіймала в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України і Дніпропетровській області в некомерційній самоврядній організації, яка не підпадає під дію норм Закону №889-VIII.

З огляду на вказане, суд вважає помилковими доводи скаржника щодо обов`язку правонаступника роботодавця пропонувати вакантні посади в Пенсійному фонді України чи його територіальних органах та вимоги позивача на переведення на іншу рівнозначну посаду в Пенсійному фонді України, оскільки відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються саме Законом №889-VIII, якщо інше не передбачено цим же законом (частина 2 статті 5 Закону), тобто для зайняття посад державної служби кандидат повинен відповідати вимогам, викладеним в Законі №889-VIII.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає помилковими доводи скаржниці щодо обов`язку правонаступника роботодавця запропонувати вакантні посади в Пенсійному фонді України чи її територіальних органах (ст.49-2 КЗпП України) та вимоги позивачки на переведення на іншу рівнозначну посаду в Пенсійному фонді України, оскільки відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються саме Законом №889, якщо інше не передбачено цим же законом (ч.2 ст.5 Закону №889), тобто для зайняття посад державної служби кандидат повинен відповідати вимогам викладеним в Законі України "Про державну службу".

При цьому, в ході судового розгляду судом встановлено, що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області неодноразово повідомляло Управління ВД ФСС в Дніпропетровській області та голову комісії з реорганізації про створення нових структурних підрозділів на добір кадрів на посади державної служби в ГУ ПФУ в області, ця інформація надсилалась листами та оприлюднювалась у соцмережах, розміщувалася на офіційному сайті ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, на офіційних сторінках в месенжерах Facebook 01.02.2023, 23.03.2023, 24.03.2023 та 03.04.2023 про підтверджено копіями листів ГУ ПФУ від 03.02.2023 №0400-010802-6/15376, від 04.04.2023 №0400-010801-8/43682 та списком вакантних посад до нього, від 23.03.2023 №0400-010801-8/38040 зі списком вакантних посад до нього станом на 23.03.2023, від 24.04.2023 №09-16/1125.

Також, як свідчать встанрвлені обставини справи, відповідачем лист ГУ ПФУ в області від 23.03.2023р. за №0400-010801-8/38040 було скеровано до комісії з реорганізацію управління ВД ФССУ в Дніпропетровській області Про добір персоналу та список вакантних посад станом на 23.03.2023, що є додатком до нього, з яким була ознайомлена позивачка під особистий підпис 27.03.2023р. (а.с.176-187).

Таким чином є правильними висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_1 була ознайомлена з вакантними посадами в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та не була позбавлена можливості звернутися до відповідача із заявою, заповненою особовою карткою встановленого зразка та документами, що підтверджують наявність громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідної посади. Однак дій для вирішення питання про призначення її на вакантні посади не вчиняла.

Доводи скаржниці про не пропонування їй вакантних посад не державної служби спростовуються вищезазначеними висновками суду.

Доводи скаржниці про відсутності індивідуальної пропозиції, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки нормами чинного законодавства не визначено процедури та форми щодо пропозиції роботи, проте такі пропозиції здійснювалися у спосіб, що гарантував доведення інформації до позивачки.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

За наведених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що підстави для задоволення позову відсутні.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування судового рішення відсутні.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року в адміністративній справі №160/5452/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 08 жовтня 2025 року.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак