Справа № 240/20428/24
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Житомир справа № 240/20428/24

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася представниця ОСОБА_1 - ОСОБА_3 із позовом, в якому просить:

- визнати відмову №11801 від 22.08.2024 командира Військової частини НОМЕР_1 у виплаті грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 його сину ОСОБА_1 протиправною;

- зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 нарахувати та виплатити грошове забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 .

Заявлені до Військової частини НОМЕР_1 позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення, яким відмовлено у виплаті грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 його сину ОСОБА_1 з підстав відсутності факту спільного проживання. Стверджує, що факт спільного проживання її сина з батьком посвідчено довідкою Ушомирської сільської ради Поліського старостинського округу Коростенського району № 128 від 14.05.2024, яка є чинною та складеною уповноваженою на те особою, завіреною гербовою печаткою установи, що її видала.

Вважає відмову відповідача щодо ненарахування та невиплати її сину грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_2 протиправною, тому просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 прийнято до провадження позовну заяву та відкрите провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

21.10.2024 представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність. Зазначає, що подані документи на підтвердження факту спільного проживання містили суперечності, у зв`язку із чим не були враховані. Вказує, що заявнику було запропоновано звернутися до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 разом з батьком ОСОБА_2 . Вважає, що командування Військової частини НОМЕР_1 під час розгляду питання про виплату позивачу грошового забезпечення діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд, проаналізував матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, встановив таке.

Як свідчить зміст позовної заяви та підтверджується відповідними письмовими доказами, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним сином військовослужбовця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 24.02.1992, копія якого наявна в матеріалах справи.

09.06.2005 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 .

З 27.02.2023 ОСОБА_2 зник безвісти під час артилерійського обстрілу зі сторони противника в районі населеного пункту Дубово-Василівка Донецької області, про що було сповіщено ОСОБА_3 (сповіщення № 31518 від 15.03.2023, копія якого міститься в матеріалах справи).

17.01.2024 позивач, у зв`язку зі зникненням безвісти батька ОСОБА_2 під час виконання бойових завдань з підстав захисту Батьківщини, звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, як члену його сім`ї, однак у задоволенні такої йому відмовлено з підстав відсутності факту спільного проживання.

У відповідь на заяву позивача 03.04.2024, Військовою частиною запропоновано надати документи, що підтверджують факт спільного його проживання із зниклим безвісти військовослужбовцем. 25.04.2024, через ІНФОРМАЦІЯ_2 до Військової частини позивач надіслав довідку про склад сім`ї, видану ОСН-Спілки голів ОБВК на ім`я ОСОБА_1 . Однак, за твердженнями командування Військової частини, викладеними у листі № 6885 від 01.05.2024, подані документи містять суперечності та не підтверджують факту проживання позивача з батьком ОСОБА_2 , зниклим 27.02.2023 безвісти військовослужбовцем.

Відповідач звертає увагу, що довідка № 106, видана 17.03.2023 Ушомирською сільською радою Коростенського району Житомирської області свідчить про те, що ОСОБА_2 фактично проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, згідно з довідкою № 168 від 25.04.2024 про склад сім`ї, виданою Органом самоорганізації населення - Спілка голів окружних будинкових, вуличних комітетів, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 . Інших документів, в тому числі судового рішення, що підтверджують факт проживання гр. позивача разом з батьком ОСОБА_2 , заявником не надано.

У подальшому, 02.03.2024 ОСОБА_3 , як представник за дорученням ОСОБА_1 звернулася до командування Військової частини НОМЕР_1 із заявою в якій просила виплатити її сину грошове забезпечення зниклого безвісти за особливих обставин її колишнього чоловіка. Пояснила, що вона та її син єдині члени сім`ї ОСОБА_2 , втім отримала відмову, викладену у листі №9345 від 15.06.2024, у зв`язку із непідтвердженням факту проживання повнолітнього сина ОСОБА_1 разом із батьком ОСОБА_2 .

Протиправна відмова, на думку позивача, у виплаті щомісячного грошового забезпечення зниклого безвісти його батька ОСОБА_2 (військового) слугувала підставою для звернення до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, доводам відповідача та третьої особи, викладених у заявах по суті спору, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та регулює відносини у цій галузі Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сім`ї" (далі - Закон № 2011-XII, чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Закону № 2011-XII встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, забезпечення правового регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей регулюється Законом України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" № 2505-VIII у редакції від 27.04.2022 (далі - Закон № 2505-VIII, чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

Для цілей згаданого Закону № 2505-VIII визначено, що особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 2505-VIII особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин (збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України) з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

За змістом позовної заяви відслідковується, що ОСОБА_2 визнано зниклим безвісти з 27.02.2023.

Особам, які зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, надаються гарантії, передбачені ч.2 ст.9 Закону № 2505-VIII та іншими актами законодавства України.

Відповідно до ч.6 ст.9 Закону № 2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260, чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.

Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 (далі - Порядок № 884).

Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці).

Під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку № 884).

Пунктом 3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до вимог пунктів 5, 6 Порядку № 884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:

- військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;

- військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей (п.7 Порядку №884).

При цьому, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що першочергове право на виплату грошового забезпечення має дружина (чоловік) військовослужбовця. В разі їх відсутності це право переходить до повнолітніх дітей військовослужбовця, які проживають разом із ним. На рівні із особами другої черги право на отримання грошового забезпечення мають: 1) законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку); 2) особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців. У випадку, якщо військовослужбовець не перебуває у шлюбі та не має неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні та/або повнолітніх дітей, які проживають разом із ним, право на отримання грошового забезпечення переходить до батьків військовослужбовця. При цьому, у випадку наявності декількох осіб, що мають право на виплату їм грошового забезпечення, сума виплати розподіляється рівними частками на кожного (кожну) із них.

Зважаючи на вищенаведені законодавчі положення слід відмітити, що по-перше, у разі зникнення безвісти військовослужбовця першочергове право на отримання грошового забезпечення має його дружина, і тільки в разі її відсутності - інші члени його сім`ї; по-друге, відповідно до пункту 5 Порядку №884 командир […] військової частини […] розглядає протягом 15 днів командир військової частини розглядає подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі

При цьому, перелік підстав для відмови у виплаті грошового забезпечення членам сім`ї військовослужбовця, який, зник безвісти, наведений у пункті 5 Порядку № 844 є вичерпним.

Таким чином, положеннями Порядку №884 чітко встановлено умову, за якої повнолітні діти мають право на отримання грошового забезпечення та додаткової винагороди військовослужбовця, а саме: спільне проживання з таким військовослужбовцем.

У даних спірних правовідносинах підставою для відмови у виплаті грошового забезпечення позивачу (повнолітньому сину зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 ) слугував факт відсутності відомостей про спільне проживання з таким військовослужбовцем.

Отже, за результатами розгляду документів командування Військової частини дійшло висновку про непідтвердженість факту спільного проживання позивача разом з його батьком, зниклим безвісті військовослужбовцем.

За доводами уповноважених осіб Військової частини довідка № 106, видана 17.03.2023 Ушомирською сільською радою Коростенського району Житомирської області свідчить про те, що ОСОБА_2 фактично проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, згідно з довідкою № 168 від 25.04.2024 про склад сім`ї, виданою Органом самоорганізації населення - Спілка голів окружних будинкових, вуличних комітетів, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 . Інших документів, в тому числі судового рішення, що підтверджують факт проживання гр. позивача разом з батьком ОСОБА_2 , як стверджує представник відповідача заявником не надано.

Дійсно, суд погоджується висновком відповідача, що факт спільного проживання повнолітніх дітей з військовослужбовцем потребує належного документального підтвердження.

При цьому, як вже зазначалося, п. 4 Порядку № 884 передбачає перелік документів, які необхідно подати до заяви про виплату грошового забезпечення зниклого безвісті військовослужбовця. У тому числі, для підтвердження факту спільного проживання повнолітньої дитини військовослужбовця, відповідно до положень Порядку № 884 слугують документи, які підтверджують спільну реєстрацію за однією адресою (копії сторінок паспорта або довідку про реєстрацію місця проживання). Саме така реєстрація, на думку суду є достатнім доказом спільного проживання в межах застосування зазначеного Порядку.

Відповідно до копій сторінок паспортів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які містяться в матеріалах справи, їх місце реєстрації збігаються ( АДРЕСА_3 ).

Крім того, матеріали справи містять довідку Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області, яка видана на підставі погосподарської книги №9 за 2016-2023 роки, особовий рахунок № НОМЕР_4 та погосподарської книги № 6, за зміст якої ОСОБА_2 та позивач та його батько фактично проживали без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Відомості вказані у такій довідці не спростовуються матеріалами справи, їх недостовірність не доведена відповідачем.

При цьому, відповідно до п.п.3 п."б" ст.27 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" № 280/97-ВР від 21.05.1997 (далі - Закон № 280/97-ВР) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо ведення статистичного обліку громадян, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Отже, саме виконавчий орган місцевого самоврядування наділений повноваженнями підтверджувати факти проживання осіб на відповідній території.

Проаналізувавши встановлені обставини справи, які підтверджені відповідними доказами, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять докази на підтвердження спільного місця проживання позивача та його зниклого безвісти батька.

За встановлених обставин справи, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про наявність документального підтвердження спільного проживання військовослужбовця та його повнолітнього сина, враховуючу однакову адресу реєстрації, про що свідчать копії їх паспортів, а також складеної уповноваженим представником виконавчого органу місцевого самоврядування (Ушомирська сільська рада) довідки про спільне проживання за однією адресою без реєстрації.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивач підтвердив свою належність до осіб, які відповідно до ч.6 ст.9 Закону №2011-XII мають право на отримання грошового забезпечення зниклого безвісті військовослужбовця - ОСОБА_2 .

Отже, у даному випадку позивач має право на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти рідного батька - ОСОБА_2 починаючи з дня його зникнення безвісти.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про протиправність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови виплатити грошове забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 його сину ОСОБА_1 .

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків викладених у рішенні суду не спростовують.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють,чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевстановлені обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Суд вважає, що відмовляючи позивачу у виплаті сум грошового забезпечення безвісті зниклого військовослужбовця - ОСОБА_2 , відповідач діяв неправомірно та без врахування норм чинного законодавства та встановлених фактів, а тому відмову у виплаті грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 його сину ОСОБА_1 , викладену у листі № 11801 від 22.08.2024 слід визнати протиправною.

Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 143, 241-246, 250 КАС України, суд,-

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 . РНОКПП: НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 . ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати відмову Військової частини НОМЕР_1 , викладену у листі №11801 від 22.08.2024 щодо виплати грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 його сину ОСОБА_1 протиправною.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення його батька - зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 з 27.02.2023, з дня його зникнення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 08 жовтня 2025 р.

08.10.25