Справа № 160/14453/25
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
19.05.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просить:
- визнати протиправним лист військової частини НОМЕР_1 №1663/6267 від 12.11.2024 та скасувати його;
- визнати протиправною доповідь рапортом від 13.11.2024 командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 та скасувати її;
- визнати протиправним пункт 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №328 від 13.11.2024 та скасувати його в частині, що стосується громадянина України ОСОБА_1 ;
- визнати протиправною Доповідь про неповернення з військоволікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6322 від 14.11.2024 та скасувати її;
- визнати протиправною доповідь рапортом від 15.11.2024 командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 та скасувати її;
- визнати протиправним пункт 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №330 від 15.11.2024 та скасувати його в частині, що стосується громадянина України ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним наказ командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративногосподарчої діяльності) №924 від 15.11.2024 та скасувати його;
- визнати протиправними пояснення від 15.11.2024 командира 54 запасної роти лейтенанта ОСОБА_2 та скасувати їх;
- визнати протиправним акт службового розслідування підписаний старшим офіцером відділення психологічної підтримки персоналу в/ч НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 15.11.2024 та скасувати його;
- визнати протиправною Доповідь про повернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6360 від 16.11.2024 та скасувати її;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 до нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 ненараховані види грошового, речового та продовольчого забезпечення, які були не нараховані та не виплачені у зв`язку з призупиненням на підставі протиправних наказів військової частини НОМЕР_1 ;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 відшкодування завданих моральних збитків у сумі 215 424,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що був добровільно призваний до лав ЗСУ за мобілізацією на особливий період 25.02.2022, є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_2 від 07.06.2024). Внаслідок отриманих травм, пов`язаних з захистом Батьківщини, позивача визнано особою з інвалідністю ІІІ групи та видано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серія НОМЕР_3 від 14.03.2025. З 14 липня 2023 року позивач проходив службу в Військовій частині НОМЕР_1 на посаді солдата резерву 54 запасної роти та був звільнений з військової служби у відставку згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №357 від 12.12.2024. На думку позивача, відповідачем прийнято протиправні рішення щодо самовільного залишення позивачем військової частини та протиправно зупинено виплати грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано надати до канцелярії суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, вказавши обставини для поновлення строку та надати докази на підтвердження таких обставин.
27.05.2025 суд ухвалив повернути без розгляду заяву ОСОБА_1 від 22.05.2025 про зміну підстав позову - заяви-клопотання «про відхилення, безпідставної заяви відповідача від 21.05.2025, зловживання процесуальними правами відповідачем та забезпечення доказів».
05.06.2025 (зареєстровано канцелярією суду 06.06.2025) на виконання вимог ухвали суду від 26.05.2025 позивач подав до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій вказав об`єктивно непереборні обставини та надав доводи причин пропуску встановленого строку.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
16.06.2025 від відповідача надійшов до суду відзив на позов, в якому представник заперечує проти задоволення позову, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначає, що наведені позовні вимоги є взаємопов`язаними та ґрунтуються на єдиній хибній позиції позивача щодо відсутності факту самовільного залишення ним військової частини та відсутності його вини. Також жоден з оскаржуваних позивачем документів не є рішенням у розумінні КАС України, яке безпосередньо створює, змінює чи припиняє права або обов`язки позивача, або безпосередньо порушує його права, свободи чи законні інтереси.
23.06.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача у відзиві, підтримує позовні вимоги та просить витребувати у відповідача наказ №305 від 15.11.2024 про результати службового розслідування стосовно ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином завірену копію наказу № 305 від 15.11.2024 про результати розслідування стосовно ОСОБА_1 та, з метою надання часу для подання доказів до суду, зупинено провадження у справі.
07.10.2025 на виконання ухвали суду від 29.09.2025 відповідач надіслав засобами системи «Електроний суд» копію наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15 листопада 2024 року № 305.
Таким чином, суд вважає необхідним долучити до матеріалів справи витребуваний наказ від 15.11.2024 № 305 та продовжити розгляд справи.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 25.02.2022 був призваний до лав ЗСУ за Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію».
14.07.2023 наказом №197 командира Військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 з 14 липня 2023 року призначено на посаду солдата резерву 2 взводу 54 запасної роти, зараховано до списків особового складу 54 запасної роти та на всі види забезпечення Військової частини НОМЕР_1 .
У рапорті від 11.11.2024 позивач просив надати йому відпустку за станом здоров`я на 30 діб та зазначив, що за станом здоров`я самостійно прибути в розташування військової частини НОМЕР_1 не зможе, тому його буде відправлено потягом в місто Дніпро за місцем перебування на тимчасовому обміну в в/ч НОМЕР_5 . Також позивач вказує: «у випадку позитивного рішення (задоволення прохання) документи про відпустку прошу надіслати засобами СЕДО в в/ч НОМЕР_5 , або в в/ч НОМЕР_4 , або в ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Рапорт від 11.11.2024 та додані до нього документи позивач направив 11.11.2024 о 18:02 засобами пропрієтарного месенджера «WhatsApp» командиру 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанту
13.11.2024 командир 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , лейтенант ОСОБА_5 подав рапорт щодо відсутності позивача за місцем служби, що свідчить про самовільне залишення військової частини, тому з метою забезпечення належного обліку особового складу, лейтенант ОСОБА_6 просить призначити службову перевірку за фактом неповернення ст.солдата ОСОБА_1 до місця служби після лікування.
На підставі рапорту лейтенанта ОСОБА_4 від 13.11.2024 та повідомлення НВМКЦ «ГВКЦ», видано наказ командиром військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2024 №328, згідно пункту 8 якого ст.солдат ОСОБА_1 , який не прибув після завершення лікування, вважати таким, що 13.11.2024 самовільно залишив частину, та призупинити виплату грошового забезпечення.
14.11.2024 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 надіслано командиру військової частини НОМЕР_6 , начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 , керівнику Волинської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Доповідь за вих. №1663/6322 про неповернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 .
Пунктом 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.11.2024 №330 ст. солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив військову частину, вважати таким, що 15.11.2024 прибув до військової частини НОМЕР_1 та відновити виплату грошового забезпечення у зв`язку з поверненням в частину.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарчої діяльності) від 15.11.2024 №924 призначено провести службове розслідування щодо самовільного залишення військової частини ст. солдатом ОСОБА_1 з метою уточнення причин і умов, що призвели до самовільного залишення військової частини.
15.11.2024 командиром 54 запасної роти лейтенантом ОСОБА_2 у межах призначеного службового розслідування надано пояснення щодо відомих йому обставин справи. Лейтенант ОСОБА_2 підтвердив, що спілкувався із ст. солдатом ОСОБА_1 засобами месенджера « ІНФОРМАЦІЯ_3 », скріншоти якої наявні в матеріалах справи. Згідно пояснень лейтенанта ОСОБА_2 , ст. солдат ОСОБА_1 14.11.2024 повідомив, що зможе прибути до військової частини лише 15.11.2024, оскільки потяг, яким він планує добиратися, ходить лише через добу, тому придбав квиток на потяг, який відправляється з м. Дніпро о 17 годині 10 хвилин 14.11.2024 та має прибути до м. Луцьк о 09 годині 35 хвилин 15.11.2024. Позивач прибув до військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 близько 12 години 00 хвилин 15.11.2024.
15.11.2024 затверджено Акт службового розслідування, відповідно до якого солдат резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_1 несвоєчасно прибув з лікувального закладу повернувшись 15.11.2024 до тимчасового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 . Службовим розслідуванням не встановлено поважних причин і підстав відсутності у військовій частині НОМЕР_1 (місце служби) старшого солдата ОСОБА_1 у період з 13.11.2024 до 15.11.2024. Рекомендовано службове розслідування вважати завершеним; ст. солдата ОСОБА_1 вважати таким, що був відсутній на військовій службі без поважних причин з 13.11.2024 до 15.11.2024 (2 доби); за допущене грубе порушення військової дисципліни (вимог статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 11, 12, 14, 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України) та виявлене недбале ставлення до військової служби, ст. солдата ОСОБА_1 притягнути до дисциплінарної відповідальності та до адміністративної відповідальності за статтею 172-15 КУпАП.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2024 №305 «Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_7 » старшого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що був відсутній на військовій службі без поважних причин з 13.11.2024 до 15.11.2024 (2 доби); за допущене грубе порушення військової дисципліни притягнуто до дисциплінарної відповідальності та до адміністративної відповідальності за статтею 172-15 КУпАП.
16.11.2024 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 надіслано командиру військової частини НОМЕР_6 , начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 , керівнику Волинської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Доповідь за вих. №1663/6360 про повернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву НОМЕР_7 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу з наказу від 12.12.2024 №357 командира Військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата ОСОБА_1 , солдата резерву 2 взводу 54 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10.12.2024 №138-РС у відставку за підпунктом «б» за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, вважати таким, що 12.12.2024 справи та посаду здав і направити для подальшого обліку до ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
За приписами статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права, свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав, свобод людини є головним обов`язком держави.
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Статтею 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. На момент розгляду цієї адміністративної справи, строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут), яким визначено сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут), яким визначено загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Згідно ст. 12 Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо), а згідно ст. 14 Статуту із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Відповідно до ст. 262 Статуту начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.
В особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Порядок направлення медичних та інших документів встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України врегульований Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153 (зі змінами) (далі - Положення № 1153).
Відповідно до абз. 2 та 3 п. 12 Положення № 1153 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 24 Закону № 2232 військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260.
Відповідно до п. 15 розділу I Порядку № 260, грошове забезпечення не виплачується:
за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;
якщо виплачуються академічні стипендії;
за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;
за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;
за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);
за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;
за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
З огляду на викладене, суд виходить з того, що під самовільним залишення військової частини або місця служби необхідно розуміти таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира). Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що військовослужбовець у законному порядку залишив розташування частини або місце служби та не повертається в зазначений час для подальшого несення військової частини (не повертається із звільнення з частини, відрядження, відпуски або з лікування без поважних причин до частини або на службу в установлений строк).
Таким чином, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 отримав захворювання, пов`язане з проходженням військової служби та захистом Батьківщини, перебував на обстеженні і безперервному лікуванні в КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» з 19.06.2023 по 10.07.2023; в КНП КСР «Кегичівська ЦР» з 27.07.2023 по 03.08.2023, з 18.10.2023 по 01.11.2023; в КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» з 08.12.2023 по 01.01.2024, з 02.01.2024 по 24.01.2024; в Дніпропетровському госпіталі ветеранів війни ДОР» з 01.03.2024 по 18.03.2024; у військовій частині НОМЕР_4 з 31.01.2023 по 29.05.2023, з 20.03.2024 по 31.07.2024; в НВМКЦ «ГВКЦ» з 13.08.2024 по 11.11.2024, та був визнаний військово-лікарською комісією непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
У день виписки позивач склав рапорт від 11.11.2024 з проханням надати йому відпустку за станом здоров`я на 30 діб та зазначив, що за станом здоров`я самостійно прибути в розташування військової частини НОМЕР_1 не зможе, тому його буде відправлено потягом в місто Дніпро за місцем перебування на тимчасовому обміну в в/ч НОМЕР_5 . Рапорт надіслано 11.11.2024 о 18:02 засобами пропрієтарного месенджера «WhatsApp» командиру 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_8 .
Відповідно до ч. 3 ст. 262 Статуту в особливий період військовослужбовці, які згідно з висновком військово-лікарської комісії мають право на відпустку для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) чи визнані непридатними до військової служби, направляються до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання документів з військової частини щодо надання відпустки або звільнення з військової служби у порядку, встановленому Міністерством оборони України. Військовослужбовці також мають право особисто подавати документи для оформлення відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), а також для оформлення звільнення з військової служби у порядку, встановленому Міністерством оборони України.
За приписами п. 24 Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 15 вересня 2022 року № 280, після завершення лікування або проведення огляду військово-лікарської комісії військовослужбовці із закладів охорони здоров`я прибувають:
1) придатні до військової служби за станом здоров`я (на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії) - безпосередньо до військових частин за місцем проходження служби до отримання поранень (контузій, травм або каліцтв), захворювань;
2) непридатні до військової служби за станом здоров`я за висновком (постановою) військово-лікарської комісії на підставі особистих рапортів - безпосередньо до ТЦК та СП для взяття на військовий облік або виключення з військового обліку (крім військовослужбовців, визнаних військово-лікарською комісією непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками поранень (контузій, травм або каліцтв), захворювань, одержаних під час виконання обов`язків військової служби, які виявили бажання проходити військову службу та стосовно яких прийнято рішення про залишення на військовій службі за контрактом або прийняття на військову службу за контрактом);
3) визнані військово-лікарською комісією такими, що потребують відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), на підставі особистих рапортів - до ТЦК та СП за місцем проведення відпустки для зарахування на облік на час відпустки.
Таким чином, з аналізу наведених норм вбачається, що непридатний до військової служби за станом здоров`я за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, після завершення лікування має подати особистий рапорт та прибути безпосередньо до ТЦК та СП для отримання документів з військової частини щодо звільнення з військової служби та для виключення з військового обліку.
Згідно п. 6.17 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402, під час дії особливого періоду військовослужбовцям, які амбулаторно чи стаціонарно пройшли медичний огляд ВЛК, за результатами медичного огляду визнані непридатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців, та виписуються із закладу охорони здоров`я (установи) до оформлення ВЛК свідоцтва про хворобу, яке є підставою для оформлення документів про звільнення військовослужбовця з військової служби, у день виписки (закінчення медичного огляду ВЛК) видається довідка ВЛК з постановою «Потребує звільнення від виконання службових обов`язків на _____ календарних днів». У постанові ВЛК зазначається строк, необхідний для оформлення та затвердження свідоцтва про хворобу, але не більше 30 календарних днів з дня закінчення медичного огляду.
Позивач у рапорті від 11.11.2024 помилково просив надати «відпустку за станом здоров`я на 30 діб», хоча військово-лікарською комісією встановлена необхідність у звільненні від виконання службових обов`язків на 30 календарних днів (на строк, необхідний для оформлення та затвердження свідоцтва про хворобу, але не більше 30 календарних днів).
Відтак, відповідач листом від 12.11.2024 №1663/6267 правомірно відмовив позивачу в наданні відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів та роз`яснив, що в довідці Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний центр» від 08.11.2024 №1862п зазначено про необхідність звільнення позивача від виконання службових обов`язків на 30 календарних днів, що не передбачає надання військовослужбовцю відпустки за станом здоров`я. Також цим листом позивач був застережений, що у разі неприбуття до місця служби до 18 годин 00 хвилин 13.11.2024, його буде оголошено таким, що самовільно залишив військову частину (не повернувся до місця служби).
Позивач отримав вищевказаний лист про відмову у наданні відпустки та попередження про наслідки його не прибуття в розташування військової частини протягом двох діб (з дати виписки) засобами месенджера «WhatsApp» через лейтенанта ОСОБА_4 12.11.2024 о 16:17.
Службовим розслідуванням було встановлено, що в порушення норм статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у частині бездоганного і неухильного додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; статей 12, 14, 254, 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України у частині доповіді та звернення про все що сталось з військовослужбовцем із службових та особистих питань до свого безпосереднього начальника, старший солдат ОСОБА_1 під час дії воєнного стану 15.11.2024 несвоєчасно повернувся з лікування до військової частини НОМЕР_1 . Після повернення не надав підтверджуючих документів відсутності у військовій частині НОМЕР_1 в період з 13.11.2024 по 15.11.2024, а отже самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та без поважної причини був відсутній на військовій службі, тобто 2 (дві) доби.
Разом з тим, в Акті службового розслідування встановлено, що «ввечері 12.11.2024, старший солдат ОСОБА_9 , засобами зв`язку, дізнався від командира 54 резервної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_10 про необхідність прибути після лікування до тимчасового місця розташування військової частини НОМЕР_1 у Волинській області, 13.11.2024 старший солдат ОСОБА_9 звернувся до військової частини НОМЕР_5 , звідки старшого солдата ОСОБА_11 направлено до військової частини НОМЕР_4 та Комендатуру на залізничному вокзалі м. Дніпра метою отримання інформації про можливі варіанти, як добратися до військової частини НОМЕР_1 . На залізничному вокзалі м. Дніпра старшому солдату ОСОБА_12 повідомили, що найближчий потяг до м. Луцьк буде 17 годині 10 хвилин 14.11.2024. Старший солдат ОСОБА_9 придбав квиток на зазначений потяг. 14.11.2024 знявся з тимчасового обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 (копія відпускного квитка додається) та о 17 годині 10 хвилин вибув до м. Луцьк. Згідно пояснень старшого солдата ОСОБА_11 прибувши о 09 годині 40 хвилин 15.11.2024 в м. Луцьк старший солдат ОСОБА_9 одразу доповів командиру 54 резервної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_13 . Отримавши відповідь про необхідність прибути до АДРЕСА_1 старший солдат ОСОБА_9 одразу виконав наказ, та протягом декількох годин прибув у зазначений населений пункт».
Вказані обставини також підтверджуються наявними в матеріалах справи скріншотами переписки позивача та його безпосереднього командира, лейтенанта ОСОБА_4 , в месенджері «WhatsApp».
Відмову військової частини у наданні відпустки та попередження про необхідність прибуття до військової частини протягом двох діб, позивач отримав наступного дня 12.11.2024 о 16:17 засобами месенджера «WhatsApp».
Зазначене не оспорюється сторонами.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
«Позивач дізнався про наказ ввечері 12.11.2024 і 13.11.2024 придбав посадочний документ на найближчий потяг до м. Луцьк на 14.11.2024 о 17:10.
Посадочним документом 000B4783-9FF1-C729-0001 підтверджується, що відправлення з м. Дніпро 14.11.2024 17:10. Прибуття до м. Луцьк 15.11.2024 9:30.
Відповідно до пояснень лейтенанта ОСОБА_2 позивач прибув до Військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 близько 12:00 год.
Фактичний час прибуття становить менше 1-ї доби, що відповідає вимогам абз. 1 п. 1 додатку 2 до «Статуту гарнізонної та вартової служб Збройних сил України» затвердженого Законом України №550- XIV від 24 березня 1999.»
В Акті службового розслідування встановлено, що «відповідно до пояснень лейтенанта ОСОБА_10 старший солдат ОСОБА_9 прибув до військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 близько 12 години 00 хвилин 15.11.2024.»
Весь час з 11.11.2024 по 15.11.2024 позивач був на зв`язку зі своїм безпосереднім командиром лейтенантом ОСОБА_2 . Як вбачається зі скріншотів чату з лейтенантом ОСОБА_2 в месенджері « ІНФОРМАЦІЯ_3 », ОСОБА_1 не заперечував, не сперечався, не відмовлявся виконати вимогу, зазначену у листі військової частини НОМЕР_1 №1663/6267 від 12.11.2024 щодо необхідності прибуття до військової частини. Навпаки, позивач був на зв`язку, повідомив лейтенанта ОСОБА_2 у месенджері « ІНФОРМАЦІЯ_3 » про придбання квитка на потяг та робив все від нього залежне, щоб дістатися військової частини.
Таким чином, відповідач при проведенні службового розслідування неналежно оцінив дії та наміри позивача, а також залишив поза увагою приписи ВЛК та його рапорт від 11.11.2025 щодо фізичних труднощів у переміщенні та потреби у супроводжуючому.
За таких обставин суд доходить висновку, що військова частина підійшла формально до службового розслідування та не врахувала: стан здоров`я позивача, рекомендацій НВМКЦ «ГВКЦ», час отримання повідомлення позивачем щодо відмову у відпустці, географічну відстань та спосіб, у який позивач мав дістатися військової частини, а також те, що позивач був постійно на зв`язку зі своїм безпосереднім командиром лейтенантом ОСОБА_2 .
Отже, встановлені обставини підтверджують відсутність намірів та дій позивача самовільно залишити військову частину, тому у період з 13.11.2024 по 15.11.2024 позивач був відсутній на військовій службі з поважних причин.
Таким чином, з урахуванням наведених судом законодавчих норм, встановлених фактичних обставин, суд доходить висновку, що у командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) були відсутні законні підстави для визнання ст. солдата ОСОБА_1 таким, що був відсутній на військовій службі без поважних причин з 13.11.2024 до 15.11.2024 (2 доби), та для притягнення останнього до дисциплінарної та адміністративної відповідальності.
Отже, відповідач протиправно в наказі від 15.11.2024 №305 «Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 » визнав позивача відсутнім на військовій службі без поважних причин з 13.11.2024 до 15.11.2024 (2 доби), та протиправно притягнув його до дисциплінарної та адміністративної відповідальності.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі зазначеного, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.11.2024 №305 «Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 », яким позивача визнано відсутнім на військовій службі без поважних причин з 13.11.2024 до 15.11.2024 (2 доби) та притягнуто до дисциплінарної та адміністративної відповідальності;
та визнати протиправним пункт 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №328 від 13.11.2024 та скасувати його в частині, що стосується старшого солдата ОСОБА_1 , солдата резерву 2 взводу 54 запасної роти, в якому зазначено, що позивач не прибув після завершення лікування у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головному військовому клінічному госпіталі», вважати таким, що 13 листопада 2024 року самовільно залишив частину; та згідно розділу 1 пункту 15 наказу МОУ від 07.06.2022 №260 з 13 листопада 2024 року призупинити виплату грошового забезпечення.
Разом з тим, внаслідок визнання протиправним та скасування наказу від 15.11.2024 №305 та п. 8 наказу від 13.11.2024 №328 в частині, що стосується старшого солдата ОСОБА_1 , підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 донарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 ненараховані види грошового, речового та продовольчого забезпечення, які були не нараховані та не виплачені у зв`язку з призупиненням на підставі вказаних наказів.
Стосовно позовних вимог позивача в частині визнання протиправними: доповідь рапортом від 13.11.2024 командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 , доповідь про неповернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6322 від 14.11.2024, доповідь рапортом від 15.11.2024 командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 , пояснення від 15.11.2024 командира 54 запасної роти лейтенанта ОСОБА_2 , пункт 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №330 від 15.11.2024, наказ командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарчої діяльності) №924 від 15.11.2024, акт службового розслідування підписаний старшим офіцером відділення психологічної підтримки персоналу в/ч НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 15.11.2024, Доповідь про повернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6360 від 16.11.2024, суд зазначає про наступне.
Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Право на судовий захист відображене і у ч. 1 ст. 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на вищевикладене, суд зауважує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позовних вимогах.
Аналогічна правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16.
За таких обставин, суд доходить висновку, що спірні документи є інструментом вертикальної комунікації у військовій ієрархії, що мають виключно інформаційно-доповідний характер та не містять ознак рішення суб`єкта владних повноважень.
Відтак, з аналізу наведених приписів слідує, що до адміністративного суду можуть бути оскаржені рішення суб`єкта владних повноважень (у тому числі і дії посадових осіб такого суб`єкта), які породжують та створюють для позивача будь-які правові юридичні наслідки.
В той же час, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначених законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволені позовних вимог.
Так, позивачем фактично оспорюються дії посадових осіб щодо складання спірних документів по факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини, які не містять жодних обов`язкових вимог для виконання позивачем.
Як вбачається зі змісту спірних доповідей та рапортів, у них викладено лише обставини про події, які мали місце. Досліджений судом зміст (та дії посадових осіб відповідача по її складанню) не містять жодного управлінського рішення, які стосуються прав та інтересів позивача та є обов`язковими до виконання позивачем.
Таким чином, відсутність у заявника (позивача) прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оспорюваних дій по складанню спірних документів щодо самовільного залишення військовослужбовцем військової частини не породжує для останнього і права на захист, тобто, право на звернення з такими позовними вимогами.
Таким чином, враховуючи наведене, суд доходить висновку, що оскарження спірних документів щодо самовільного залишення військовослужбовцем військової частини (у тому числі і дії по її складанню) не породжують та не створюють для позивача будь-яких правових юридичних наслідків, оскільки визнання протиправними таких дій по їх складанню без оскарження у встановленому законом порядку позивачем акту індивідуальної дії, який був прийнятий на підставі згаданих документів, не призведе до відновлення прав позивача, тому є не належним та неефективним способом захисту порушеного права позивача.
Щодо позовних вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.
Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 51).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (пункт 54).
Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що позивач не довів, а суд не встановив, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.
Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку, у зв`язку із чим висновок судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на встановлені ними обставини, не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 в справі №750/6330/17 щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди.
Відтак суди попередніх інстанцій у цій справі дотрималися підходу, наведеного у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 та від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у питаннях відшкодування моральної шкоди також наведена у постановах Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №280/5216/19 та від 07.03.2023 №280/1530/20.
Крім того, статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Аналогійний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 06 квітня 2023 року у справі № 200/5144/20-а.
Однак, позивачем таких доказів суду не надано.
Виходячи з доводів позивача, суд вважає їх недостатніми та не доведеними, тому відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди.
Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним визнати протиправним та скасувати: пункт 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №328 від 13.11.2024 в частині, що стосується громадянина України ОСОБА_1 , та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.11.2024 №305 «Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 »;
та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 ненараховані види грошового, речового та продовольчого забезпечення, які були не нараховані та не виплачені у зв`язку з прийняттям наказів військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2024 №328 та від 15.11.2024 №305.
У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, у зв`язку з чим адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи, що позивач, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалось.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 (місце реєстрації за паспортом: НОМЕР_8 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_10 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №328 від 13.11.2024 в частині, що стосується громадянина України ОСОБА_1 , та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.11.2024 №305 «Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 ».
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 ненараховані види грошового, речового та продовольчого забезпечення, які були не нараховані та не виплачені у зв`язку з прийняттям наказів військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2024 №328 та від 15.11.2024 №305.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець