Справа № 240/18546/24
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Житомир справа № 240/18546/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Коростишівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Коростишівського міського голови від 27.08.2024 №209-к в частині оголошення простою для займаної ним посадою начальника відділу економічного розвитку, житлово-комунального господарства та благоустрою Коростишівської міської ради;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому недоплачену з 27.08.2024 у зв`язку із прийняттям розпорядження Коростишівського міського голови від 27.08.2024 №209-к, частину заробітної плати.

Аргументуючи позовні вимоги до Коростишівської міської ради позивач зазначив, що розпорядженням Коростишівського міського голови від 27.08.2024 №209-к "Про простій у Коростишівській міській раді" оголошено простій не з вини працівника у зв`язку із воєнним станом в Україні, відсутністю організаційних і технічних умов, необхідних для виконання роботи за його посадою до усунення вищевзгаданих причин або припинення чи скасування воєнного стану.

Позивач, вважає таке розпорядження протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Зауважує, що згідно з тимчасовим штатним розписом, який діяв у період оголошення простою, до відділу економічного розвитку, ЖКГ та благоустрою відносилось 7 посад, з яких лише по його посаді оголошено простій. При цьому, п.4 оскаржуваного розпорядження виконання його обов`язків на період простою покладено на його підлеглого ОСОБА_2 , головного спеціаліста відділу, з виплатою різниці в посадових окладах, що підтверджує необхідність виконання роботи за його посадою.

Вважає, що його фактично незаконно відсторонили від роботи, чим міський голова порушив його право на працю, гарантоване ст.43 Конституції України, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до ухвали суду Житомирського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 прийнято до провадження позовну заяву та відкрите провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

Представник Коростишівської міської ради не скористався своїм процесуальним правом на подання до суду відзиву на позов.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з березня 2017 року працює на посаді начальника відділу економічного розвитку, житлово-комунального господарства та благоустрою Коростишівської міської ради.

Відповідно до розпорядження міського голови Коростишівської міської ради від 27.08.2024 № 209-к "Про простій у Коростишівській міській раді" (далі - розпорядження) у зв`язку із воєнним станом в Україні, відсутністю організаційних і технічних умов, необхідних для виконання роботи оголошено простій ОСОБА_1 не з вини працівника для займаної позивачем посади, починаючи з 27.08.2024 до усунення вказаних причин або припинення чи скасування воєнного стану в Україні.

Позивач, вважаючи розпорядження про оголошення простою протиправним звернувся до суду із позовом по вказаній справі.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд виходить з того, що відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією в межах і відповідно до законів України.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування, визначає Закон України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 № 2493-III (далі - Закон № 2493-III).

Стаття 1 Закону № 2493-III визначає, що служба в органах місцевого самоврядування це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону № 2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно зі статтею 3 Закону № 2493-III посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" № 280/97-ВР від 21.05.1997 (далі - Закон № 280/97-ВР).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває на даний час.

Пунктом 3 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Проаналізувавши викладені норми суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022 встановлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

При цьому, оспорюване розпорядження прийняте на підставі Закону № 280/97-ВР, КЗпП України та інших підзаконних актів, у зв`язку із воєнним станом в Україні, відсутністю організаційних і технічних умов, необхідних для виконання роботи за посадою, яку займав позивач.

Тобто, у спірному наказі відсутнє посилання на відповідні положення ч.1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

У той час, відповідно до п.1 розпорядження міського голови Коростишівської міської ради від 27.08.2024 № 209-к "Про простій у Коростишівській міській раді" у зв`язку із воєнним станом в Україні, відсутністю організаційних і технічних умов, необхідних для виконання роботи оголошено простій не з вини працівника для займаної позивачем посади, починаючи з 27.08.2024 до усунення вказаних причин або припинення чи скасування воєнного стану в Україні.

Пунктом 2 розпорядження передбачено, звільнення позивача від обов`язку бути присутнім на віддаленому робочому місці та на робочому місці в органі місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 3 розпорядження передбачено, що оплату праці позивачу під час простою виплату заробітної плати проводити не менше двох третин посадового окладу.

Виконання обов`язків начальника відділу економічного розвитку, житлово- комунального господарства та благоустрою Коростишівської міської ради, тимчасово, на період простою ОСОБА_1 , покладено на ОСОБА_2 , головного спеціаліста відділу економічного розвитку, житлово-комунального господарства та благоустрою Коростишівської міської ради, починаючи з 27.08.2024 до дня фактичного виходу основного працівника, з виплатою різниці в посадових окладах (п.4 розпорядження).

Статтею 21 КЗпП України визначено, що роботодавець самостійно визначає необхідність та час залучення працівника до роботи, обсяг роботи та в передбачений трудовим договором строк погоджує з працівником режим роботи та тривалість робочого часу, необхідного для виконання відповідної роботи. При цьому повинні дотримуватися вимоги законодавства щодо тривалості робочого часу та часу відпочинку.

Відповідно до ч.3. ст.1 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", Про службу в органах місцевого самоврядування, інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Законом № 2493-III та Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" № 2136-IX від 05.03.2022 (далі - Закон № 2136-IX) не врегульоване питання простою на роботі, а тому такі питання врегульовані загальними нормами трудового законодавства КЗпП України.

Відповідно до положень ст.34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Таким чином, обов`язковою підставою для введення простою на підприємстві є повна зупинка його роботи або роботи окремих підрозділів. У той час, у разі простою працівнику з урахуванням спеціальності і кваліфікації може бути запропоновано переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Втім відомості про дотримання відповідачем положень ст.34 КЗпП України матеріали справи не містять.

Згідно з ч.ч.1-4 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.

Аналіз викладених норм, дає підстави для висновку, що простоєм вважається вимушене призупинення роботи. При цьому, оплата праці за час простою залежать від того з чиєї вини він виник.

У той час, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", частини першої статті 13 Закону України "Про оплату праці" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 07.03.2022 № 221 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану" (далі - Постанова № 221).

Пунктом 1 Постанови № 221 надано право керівникам державних органів, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу).

За замістом позовної заяви відслідковується, що згідно з тимчасовим штатним розписом, який діяв у період оголошення простою, до відділу економічного розвитку, ЖКГ та благоустрою відносилось 7 посад, з яких лише по оголошено простій по посаді позивача, однак п. 4 оскаржуваного розпорядження виконання його обов`язків на період простою покладено на його підлеглого ОСОБА_2 , головного спеціаліста відділу, з виплатою різниці в посадових окладах, що підтверджує необхідність виконання роботи за його посадою.

Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, що у розпорядженні, яке оскаржується позивачем не зазначено обставини, які б свідчили про відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для виконання позивачем роботи саме через введення воєнного стану на території України, а також не наведено доказів таких обставин. Відповідач будь-яких спростувань на доводи позивача про протиправність розпорядження до суду не надіслав, своє процесуальне право на подання до суду відзиву на позов, не використав.

Таким чином, суд вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності підстав запровадження відповідачем персонально по відношенню до позивача простою, при цьому виконання його обов`язків на період простою покладено на головного спеціаліста відділу, з виплатою різниці в посадових окладах, що підтверджує необхідність виконання роботи за його посадою.

Отже, за дослідженими матеріалами справи, судом не відслідковується відсутність організаційних і технічних умов, необхідних для виконання роботи за посадою, судом не встановлено обставини, які створюють загрозу життю та здоров`ю саме позивачу, які об`єктивно могли б були підставою для оголошення простою, а тому суд дійшов висновку, що відповідач, в умовах воєнного стану, діяв фактично на власний розсуд та встановив простій у роботі, без достатності на те обґрунтованих підстав.

Як вже зазначалося, що за письмовими доказами у оскаржуваному розпорядженні про оголошення позивачу простою посилання на відповідні положення ч.1 ст.8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" відсутнє. Крім того, у спірному розпорядженні не зазначені обставини, які б свідчили про відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи позивачем, а також не наведено посилання на докази таких обставин, які б свідчили про об`єктивну неможливість здійснення позивачем роботи саме через введення воєнного стану.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави для оголошення простою позивачеві, передбачені статтею 34 КЗпП України, з огляду на що спірне розпорядження відповідача про оголошення простою позивачеві із проведенням йому розрахунку заробітної плати на період простою у розмірі двох третин встановленого посадового окладу є незаконним та підлягає скасуванню.

Щодо стягнення недоплаченого заробітку (заробітної плати) за період простою, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Водночас, під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У ході судового розгляду справи встановлено, що позивач дійсно перебував у простої з вини роботодавця, адже оспорюване розпорядження визнане судом протиправним. Більш того, таке розпорядження призвело до часткової невиплати заробітної плати позивачеві, що є наслідком зобов`язання відповідача донарахувати та виплатити позивачу частину недоплаченої заробітної плати.

Враховуючи вищевикладене і те, що розпорядження від 26.09.2023 № 277-к "Про оголошення простою" є протиправним, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити недоплачену з 27.08.2024 у зв`язку із прийняттям спірного розпорядження позивачу частину заробітної плати.

Крім того, статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов про наявність підстав для задоволенні позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат підлягає розгляду на підставі ст.139 КАС України.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246, КАС України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Коростишівської міської ради (вул. Дарбіняна, 11, м. Коростишів, Житомирський район, Житомирська область,12501. ) про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Коростишівського міського голови від 27.08.2024 №209-к "Про простій у Коростишівській міській раді" в частині оголошення простою для займаної ОСОБА_1 посадою начальника відділу економічного розвитку, житлово-комунального господарства та благоустрою Коростишівської міської ради.

Зобов`язати Коростишівську міську раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену з 27.08.2024 у зв`язку із прийняттям розпорядження Коростишівського міського голови від 27.08.2024 №209-к "Про простій у Коростишівській міській раді", частину заробітної плати.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Коростишівської міської ради судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 08 жовтня 2025 р.

08.10.25