Справа № 380/14129/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2025-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами :

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті з 01.11.2024 пенсії без обмеження максимальним розміром, з урахуванням надбавки за проживання в гірській місцевості;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті з 01.03.2025 пенсії без обмеження максимальним розміром, з урахуванням надбавки за проживання в гірській місцевості та індексації базового ОСНП 2025;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України здійснити з 01.11.2024 перерахунок ОСОБА_1 пенсії з основним розміром 80% грошового забезпечення з урахуванням індексації основного розміру пенсії, індексації базового ОСНП 2022,2023,2024 роки, щомісячної доплати 2000,00 гривень відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №713 від 14.07.2021 (згідно рішення суду) і надбавки за проживання в гірській місцевості та виплатити різницю між фактично отриманими і належними до сплати сумами пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України здійснити перерахунок з 01.03.2025 ОСОБА_1 пенсії з основним розміром 80% грошового забезпечення з урахуванням індексації основного розміру пенсії, індексації базового ОСНП 2022,2023,2024,2025 роки, щомісячної доплати 2000,00 гривень відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №713 від 14.07.2021 (згідно рішення суду) та надбавки за проживання в гірській місцевості та виплатити різницю між фактично отриманими і належними до сплати сумами пенсії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач протиправно застосував обмеження розміру його пенсії, призначеної на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», десятьма прожитковими мінімумами. Позивач наполялягає, що єдине положення спеціального закону, яке встановлювало таке обмеження (частина сьома статті 43 Закону №2262-XII), було визнано неконституційним та втратило чинність з 20.12.2016 на підставі Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016. Відтак, на думку позивача, у відповідача відсутні будь-які законні підстави для обмеження його пенсії, а такі дії порушують його конституційне право на соціальний захист.

Ухвалою від 15 липня 2025 року, постановленою за наслідками перевірки позовної заяви на відповідність вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що органи Пенсійного фонду України діють виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідач визнає факт визнання неконституційною частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII, однак стверджує, що обмеження пенсії максимальним розміром застосовано правомірно на підставі положень інших чинних законодавчих актів, зокрема статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Вважає, що дії щодо перерахунку та виплати пенсії позивачу вчинено у повній відповідності до вимог чинного пенсійного законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_1 (копія наявна в матеріалах справи), перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-XII).

Судом встановлено, що з вересня 2024 року позивач набув статусу особи, яка постійно проживає у гірському населеному пункті, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 06.09.2024 та Витягом з реєстру територіальної громади від 11.09.2024 №2024/010947257 (копії наявні в матеріалах справи).

На підставі зазначених документів, відповідач з 01.11.2024 здійснив перерахунок пенсії позивача, нарахувавши доплату у розмірі 20% від розміру пенсії відповідно до Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».

Згідно з наданим позивачем розрахунком (копія наявна в матеріалах справи), загальний розмір пенсії з урахуванням всіх складових, включаючи надбавку за проживання в гірській місцевості, склав 25427,65 грн.

Однак, відповідач застосував обмеження максимального розміру пенсії, визначивши до виплати суму 23610,00 грн, що на той час відповідало десяти прожитковим мінімумам для осіб, які втратили працездатність.

Надалі, з 01.03.2025, відповідач провів індексацію пенсії позивача. Як вбачається з розрахунку (копія наявна в матеріалах справи), нарахований розмір пенсії з урахуванням індексації склав 26927,65 грн. Проте, до виплати знову була застосована обмежена сума 23610,00 грн.

Не погоджуючись із таким обмеженням, позивач 11.06.2025 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату пенсії без застосування максимального розміру, посилаючись на неконституційність відповідних положень законодавства.

Листом від 16.06.2025 №1300-5203-8/80859 (копія наявна в матеріалах справи) відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача. В обґрунтування відмови пенсійний орган зазначив, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, індексації та інших доплат), відповідно до частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, а тому підстави для проведення перерахунку пенсії без обмеження відсутні.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступних міркувань.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей конституційний припис встановлює для суб`єктів владних повноважень фундаментальний принцип законності, що обмежує їхню діяльність чіткими правовими рамками.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Ця норма-принцип, як неодноразово підкреслював Конституційний Суд України, має пріоритетний та безумовний характер, що покладає на державу позитивний обов`язок щодо створення належних умов соціального забезпечення цієї категорії громадян.

Спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, є Закон № 2262-XII. Саме цей закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців. Обмеження максимального розміру пенсії для цієї категорії осіб було запроваджено частиною сьомою статті 43 цього Закону.

Ключовим у вирішенні цього спору є Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII було визнано неконституційним, у зв`язку з чим воно втратило чинність з дня ухвалення цього Рішення. Суд, проаналізувавши мотивувальну частину вказаного Рішення, встановив, що Конституційний Суд України виходив із того, що військовослужбовці виконують конституційно значущі функції щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України. Це зумовлює їхній особливий юридичний статус та вимагає від держави надання їм та членам їхніх сімей посилених соціальних гарантій. КСУ наголосив, що заходи, спрямовані на забезпечення цього захисту, не можуть бути скасовані чи звужені у зв`язку з економічною доцільністю, фінансовими труднощами держави чи будь-якими іншими міркуваннями, оскільки це порушує саму суть конституційних гарантій, встановлених статтею 17 Конституції України. Суд також вказав, що таке звуження є прямим порушенням статті 22 Конституції України, яка гарантує, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Закони, їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність. Це означає, що з 20.12.2016 єдине положення спеціального Закону № 2262-XII, що обмежувало максимальний розмір пенсії військовослужбовців, є нечинним. Його застосування суб`єктом владних повноважень після цієї дати є прямим порушенням Основного Закону України, який, відповідно до статті 8 Конституції, має найвищу юридичну силу, а його норми є нормами прямої дії.

Суд критично оцінює посилання відповідача на норми Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI та законів про Державний бюджет як на підставу для обмеження пенсії позивача. У спірних правовідносинах виникла правова колізія між спеціальним законом (Закон № 2262-XII, норма якого про обмеження була скасована Рішенням КСУ) та загальними законами (Закон № 3668-VI та закони про бюджет). При вирішенні такої колізії суд застосовує загальновизнані принципи права, зокрема lex specialis derogat legi generali (спеціальний закон скасовує дію загального). Більше того, жоден закон не може суперечити рішенню Конституційного Суду України, оскільки таке рішення, по суті, стає частиною конституційного правопорядку. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч. 2 ст. 8 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач, посилаючись на загальні норми, не надав доказів та не навів переконливих правових аргументів, які б спростовували нечинність норми спеціального закону або дозволяли б йому ігнорувати обов`язкове до виконання рішення Конституційного Суду України.

Ця позиція підтверджується сталою та послідовною практикою Верховного Суду. Зокрема, у постанові Великої Палати від 13.02.2019 у зразковій справі № 822/524/18 та у численних інших рішеннях (зокрема, від 16.12.2021 у справі №400/2085/19), Верховний Суд неодноразово зазначав, що у випадку існування правової невизначеності, неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який є найбільш сприятливим для особи (принцип in dubio pro persona). Цей висновок повністю узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Щокін проти України»), яка вимагає дотримання «якості закону» та захисту від свавільного втручання в майнові права.

Право особи на отримання нарахованої пенсії є її власністю у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідач, застосовуючи норму, яку було визнано неконституційною, діяв всупереч принципу верховенства права та порушив «законні очікування» позивача на отримання пенсії в повному обсязі, що є порушенням принципу правової визначеності. Крім того, як зазначив ЄСПЛ у справі «Кечко проти України», органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що оскільки норма спеціального Закону № 2262-ХІІ, яка обмежувала максимальний розмір пенсії, визнана неконституційною і втратила чинність, застосуванню підлягають положення цього Закону без будь-якого обмеження. Таким чином, дії відповідача щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром є протиправними, а позовні вимоги в частині визнання дій протиправними та зобов`язання провести перерахунок пенсії є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас, розглядаючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виплатити різницю між фактично отриманими і належними до сплати сумами пенсії, суд зазначає наступне. Зобов`язання судом відповідача здійснити перерахунок пенсії є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Після здійснення такого перерахунку відповідачем буде визначено конкретний розмір заборгованості, яка виникла внаслідок протиправного обмеження пенсії. Право позивача на отримання цих коштів виникне саме з моменту визначення їх суми за результатами перерахунку. Натомість, вимога про стягнення відповідної різниці на даний час є передчасною, оскільки розмір такої заборгованості ще не визначений.

Суд не може зобов`язати відповідача виплатити суму, яка на момент ухвалення рішення не є розрахованою та документально підтвердженою. Захист прав позивача в цій частині може бути реалізований після проведення відповідачем перерахунку пенсії на виконання цього судового рішення. У разі невиплати відповідачем донарахованих сум після перерахунку, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав у встановленому законом порядку, зокрема в порядку контролю за виконанням судового рішення.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату різниці між фактично отриманими і належними до сплати сумами пенсії задоволенню не підлягають як передчасні.

Щодо розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 139 КАС України.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, однак позивача звільнено від сплати судового збору за подання вимог, які судом визнано передчасними, а основні вимоги щодо неправомірності дій відповідача та необхідності перерахунку задоволено, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача всю суму сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5, 6, 9, 77, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті з 01.11.2024 пенсії без обмеження максимальним розміром, з урахуванням надбавки за проживання в гірській місцевості.

3. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті з 01.03.2025 пенсії без обмеження максимальним розміром, з урахуванням надбавки за проживання в гірській місцевості та індексації базового ОСНП 2025.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (адреса 79016, м. Львів вул. Митрополита Андрея, 10; ) здійснити з 01.11.2024 перерахунок та виплату ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) пенсії з основним розміром 80% грошового забезпечення з урахуванням індексації основного розміру пенсії, індексації базового ОСНП 2022,2023,2024 роки, щомісячної доплати 2000,00 гривень відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №713 від 14.07.2021 (згідно рішення суду) і надбавки за проживання в гірській місцевості з урахуванням проведених виплат.

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (адреса 79016, м. Львів вул. Митрополита Андрея, 10; ) здійснити перерахунок та виплату з 01.03.2025 ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) пенсії з основним розміром 80% грошового забезпечення з урахуванням індексації основного розміру пенсії, індексації базового ОСНП 2022,2023,2024,2025 роки, щомісячної доплати 2000,00 гривень відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №713 від 14.07.2021 (згідно рішення суду) та надбавки за проживання в гірській місцевості з урахуванням проведених виплат.

6. У задоволенні інших вимог відмовити.

7. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (адреса 79016, м. Львів вул. Митрополита Андрея, 10; ) на користь ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі 1937 (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) гривень 92 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 03.10.2025

Суддя Коморний О.І.