Справа № 420/26126/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/26126/24
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.

Дата і місце ухвалення 04.04.2025 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Єщенка О.В.,

Шевчук О.А.,

за участю секретаря Кніш Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2024 р. № 93-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 93-24 від 30.05.2024 р., яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.02.2024 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт вказував на те, що факт існування родинних зв`язків у позивача в Україні при розгляді його заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не може слугувати належними підставами в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також апелянт посилався на те, що суд першої інстанції, констатуючи наявність суб`єктивних побоювань позивачки щодо повернення до країни громадянської належності не взяв до уваги факт перебування позивачки протягом певного часу на території Сирії у 2023 році разом із чоловіком з метою укладення шлюбу, що, на думку апелянта, і свідчить про відсутність таких побоювань.

Державна міграційна служба України вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення використана не релевантна, на час прийняття ДМС оскаржуваного рішення, інформація по країні походження (ІКП) по Сирії, а також не враховано та не надано правової оцінки релевантній на час розгляду справи в суді ІКП.

На думку апелянта, звернення позивачки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізувати своє перебування на території України.

З огляду на зазначене апелянт просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2025 року та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Сирійської Арабської Республіки, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 , уродженкою м. Дейр-ез-Зор. За сімейним станом заміжня з 09.07.2023 року за громадянином Сирії ОСОБА_2 , який проживає в Україні на підставі посвідки на постійне проживання.

За національністю (етнічною належністю) позивачка належить до арабів, за віросповіданням дотримується Ісламу сунітської течії.

В 2013 році позивач залишила територію Сирії у складі родини через військові дії, виїхала до Туреччини, де проживала протягом 2013-2023 років на підставі тимчасового захисту для громадян Сирії. В липні 2023 року, повернувшись до Сирії, уклала шлюб з громадянином Сирії ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що позивачкою була оформлена багаторазова віза типу С серії НОМЕР_2 (термін дії візи: 06.09.2023 - 06.03.2024), на підставі якої 04.11.2023 року відбувся її в`їзд в Україну.

02.02.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30.04.2024 року за результатами розгляду заяви та особової справи заявника, Головним управлінням ДМС в Одеській області підготовлено Висновок про відмову громадянці Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого відповідно до абзацу п`ятого статті 6 Закону рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на відсутність умов, передбачених п.1, 13 ч.1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме, через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Сирії, а також через відсутність умов, які можуть вплинути на надання ОСОБА_1 додаткової форми захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні її громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.05.2024 р. № 93-24 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянці Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про прийняте рішення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області повідомило позивачку шляхом надіслання повідомлення від 06.06.2024р. №65 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених підпунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, у зв`язку з тим, що подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; отримана інформація про причини виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою іноземця.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Державної міграційної служби України від 30.05.2024 р. № 93-24, позивач оскаржила його до суду першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач формально здійснив перевірку усіх обставин, викладених позивачем, зокрема, не надано належної уваги та оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після її виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження, а також неможливості повернення в Сирію.

Крім того, суд під час вирішення даної справи врахував, що у позивачки народилася дитина, яка є громадянином України. Суд дійшов висновку, що відповідачем невраховано факт розлучення сім`ї, що призвело до неправомірної відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи те, що повноваження прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до виключної компетенції відповідача, суд вважав, що належним способом захисту порушених прав буде зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.02.2024 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011р. №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 5 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 1 та 5 ст. 10 Закону №3671-VI, рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положеннями абз.4 ч.1 ст.6 Закону №3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачка є громадянкою Сирії, за національністю - арабка, за віросповіданням дотримується Ісламу сунітської течії.

Міграційним органом встановлено, що у 2013 році заявниця залишила територію Сирії у складі родини через військові дії, виїхала до Туреччини, де проживала протягом 2013-2023 років на підставі тимчасового захисту для громадян Сирії.

В липні 2023 року разом із чоловіком на декілька днів повернулася до Сирії, де уклала шлюб. Після цієї події виїхала до Лівану, де для заявниці оформлено багаторазову візу типу С серії (M)Y04456847 (термін дії візи: 06.09.2023 - 06 03.2024), на підставі якої 04.11.2023 року відбувся в`їзд в Україну.

02.02.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та в якості причин звернення за міжнародним захистом вказала на те, що після одруження в 2023 році з громадянином Сирії, якій постійно проживає на території України, вона в`їхала до України для возз`єднання із чоловіком. Як зазначено у Висновку, зі слів заявниці, за міжнародним захистом вона звернулась виключно через неможливість легалізації по сфері імміграції, будь-які факти або обставини переслідування чи дискримінації на території Сирії не зазнавала.

Так судом встановлено, що у заві від 02.02.2024 року ОСОБА_1 зазначила, що вона є громадянкою Сирії, а на територію України в`їхала на підставі візи та запрошення чоловіка. Заявниця вказала, що після того, як вона приїхала в Україну змінилось міграційне законодавство і вона не змогла подати документи для отримання посвідки на проживання в Україні. Заявниця також вказала, що вона перебуває на четвертому місяці вагітності та не може повернутись до Сирії через війну. З огляду на викладене заявниця у поданій заяві просила надати їй допомогу для законного перебування на території України.

Згідно Висновку під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує міжнародного захисту та в ході опитування міграційним органом не виявлено елементів переслідування заявниці за ознаками громадянства, національності (етнічної належності) чи віросповідання.

Так встановлено, що заявниця на території CAP не належала до жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій (арк. 4 анкети від 02.02.2024 року), політичною діяльністю не займалася, також відсутні політичні переконання, що можуть слугувати підставою для переслідування компетентними органами країни (арк. 3 співбесіда від 21.03.2024 року).

Також встановлено відсутність відомостей, що можуть підтверджувати обставину належності заявниці до певної (окремої) соціальної групи в Сирії. Інцидентів, пов`язаних із застосуванням насильства, пов`язаних з расовою, національною належністю чи політичними поглядами під час проживання в Сирії заявниця не зазнавала, що підтвердила самостійно (арк. 4 анкети від 02.02.2024 року).

З огляду на зазначене міграційний орган дійшов висновку, що у заявниці відсутні обґрунтовані побоювання зазнати переслідування за ознаками громадянства, національності та етнічної належності, політичних переконань, а також належності до певної соціальної групи відповідно до п. 1 ч.1 статті 1 Закону.

В ході опитування заявниця повідомила, що у випадку повернення до Сирії їй не загрожуватиме смертна кара чи вирок про смертну кару (арк. 3 співбесіди від 21.03.2024 року). Заявницею самостійно підтверджено факт відсутності по відношенню до неї тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, а також суттєвих порушень своїх прав та свобод на території Сирії (арк. 3 співбесіди від 21.03.2024 року).

Судом встановлено, що в ході співбесіди, проведеної 16.02.2024 року, ОСОБА_1 повідомила, що до органу міграційної служби їй порадив звернутись чоловік, після того як у них не прийняли документи на імміграцію. Вказала, що вона 04.11.2023 року приїхала до України, однак з 01 листопада змінили законодавство про імміграцію і тепер треба очікувати два роки, тоді як вона бажає перебувати в Україні легально, в тому числі з огляду на те, що вона вагітна (т. 1 а.с. 143).

Також заявниця повідомила, що навесні 2023 року вона разом із чоловіком виїжджала до Сирії та перебувала там декілька діб з метою укладення шлюбу. При перетині кордону із Сирією проблем не виникало.

На питання чи має заявниця можливість повернутись до Сирії станом на теперішній час, позивач відповіла, що не має такої можливості через те, що її чоловік проживає в Україні (у м. Одесі), вона проживає разом із ним та наразі вагітна. Також в якості другої причини заявниця вказала, що в Сирії у неї не залишилось родичів, а також майна (т. 1 а.с. 145-146).

У співбесіді від 21.03.2024 року заявниця вказала, що переслідування за ознаками громадянства, національності, віросповідання у разі повернення до Сирії не буде. Повідомила, що вона не приймала участь в жодних політичних партіях, тому переслідування через політичні переконання також не буде. Посилалась на те, що в неї можуть виникнути проблеми в регіонах, які контролює уряд (Дамаск, Алеппо), через той факт, що вся її родина виїхала нелегально з Сирії після початку воєнних дій (т. 1 а.с. 159).

У цій же співбесіді позивачка підтвердила відсутність загрози смертної кари, тортур, нелюдського поводження чи покарання, з огляду на те, що нічого протизаконного вона не робила. Також вказала, що жодних проблем під час її перебування разом із чоловіком в Сирії не виникало.

Під час співбесіди від 19.04.2024 року заявниця вказала, що під час проживання в Туреччині вона здійснювала оформлення паспорта громадянки Сирії через родича, який проживає в Сирії та пояснила, що існує офіційна процедура отримання паспорту за довіреністю, виданою на родича. Вказала, що після оформлення паспорт їй відправили поштовим зв`язком.

Окремо міграційним органом встановлено, що заявниця не володіє інформацією про наявну соціально-політичну ситуацію в Сирії, зазначивши, що всі найближчі родичі (батьки та брат) проживають у Німеччині (арк. 2 співбесіди від 21.03.2024 року).

Таким чином, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує міжнародного захисту, міграційним органом не встановлено обставин, що б вказували на загрозу переслідувань заявниці за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також не встановлено обставин загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З огляду на зазначене міграційний орган дійшов висновку про відсутність умов для визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з даними висновками міграційного органу, з огляду на те, що під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивачка не навела обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про її переслідування, або її родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження тощо.

Щодо посилань позивача на не дослідження міграційним органом ситуації по країні походження та неврахування того факту, що в Сирії триває військовий конфлікт, у зв`язку з чим існує загроза її життю, здоров`ю та безпеці, слід зазначити наступне:

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

При зверненні до органу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час проведення з співбесід позивачка посилалась на те, що у країні його громадянської належності триває військовий конфлікт.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС в Одеській області та ДМС України дослідили актуальну інформацію по країні походження позивача. Тобто, при прийнятті рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачами досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача.

Територіальним органом ДМС за наслідком аналізу актуальної ІКП по CAP встановлено незадовільну соціально-політичну ситуацію в регіоні її походження в провінції Дейр-ез-Зор. Разом із тим міграційний орган зазначив, що позивачкою підтверджено в`їзд в Сирію разом із чоловіком в 2023 році, який здійснено з території Туреччини. Зі слів заявниці, здійснено в`їзд до м. Хомс, де проживає родина чоловіка, під час виїзду до Сирії та перебування у вказаній країні жодних проблем у заявниці та її чоловіка не виникало. Соціально-політична та безпекова ситуація в провінції Хомс залишається на задовільному рівні, індивідуальні безпекові загрози для цивільних громадян в регіоні відсутні.

Суд враховує, що відповідно до релевантної ІКП, сирійський уряд контролює понад 60 відсотків усієї території країни, включаючи центр, узбережжя Середземного моря та південь країни. Крім того, в цьому районі розташовані всі важливі міські райони, включаючи найбільші міста: Дамаск, Хомс, Алеппо та Хама. Контроль здійснюється за допомогою різних сил внутрішньої безпеки.

Відповідно до звіту про Сирію за квітень 2024 року, підготовленого Європейським офісом з питань притулку (EUAA) відзначається низка регіонів на території країни (Дамаск, Латакія, Тартус, Хомс, Кунейтра), де безпекова ситуація не становить ризику для цивільних осіб зазнати серйозної шкоди у розумінні ст. 15 Кваліфікаційної директиви ЄС.

При вирішенні спору суд враховує загальновідомий факт, що « 08 грудня 2024 року сирійська опозиція увійшла до Дамаска і проголосила падіння режиму Башара Асада. Військова операція під керівництвом «Хаят Тахрір аш-Шам» («ХТШ») поклала кінець жорстокому правлінню родини Асадів у Сирії, яке тривало десятиліттями. Лідер «ХТШ» Абу Мохаммед аль-Джолані пообіцяв об`єднати Сирію. Прем`єр-міністр перехідного уряду Сирії Мохаммед аль-Башир заявив, що для сирійців настав час «насолоджуватися стабільністю та спокоєм». У Дамаску поступово відновлюється повсякденне життя: у сирійській столиці знову відкрилися магазини, а урядовий персонал, за повідомленнями, повернувся до роботи. Сирійці, які святкують падіння режиму Асада, кажуть, що сподіваються на краще майбутнє. Багато сирійських біженців почали повертатися до Сирії з Туреччини та Лівану».

Аналізом наданих матеріалів можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином повідомлені заявником обставини не створюють підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За матеріалами опитування позивачки міграційним органом вірно встановлено, що єдиною причиною в`їзду заявниці на територію нашої країни є бажання спільного проживання з чоловіком, громадянином Сирії, який документований посвідкою на постійне проживання в Україні, однак, з урахуванням правового статусу чоловіка на території України, звернення заявниці за міжнародним захистом не підпадає під визначення статті 4 Закону щодо сприяння збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, що в свою чергу регулюється правовими положеннями Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та «Про імміграцію».

За таких обставин об`єктивно встановлено, що в`їзд позивачки в Україну не пов`язаний з побоюваннями зазнати переслідування або серйозної шкоди в країні своєї громадянської належності.

Надані позивачкою відомості та її поведінка в процесі процедури надання міжнародного захисту дають підстави стверджувати, що вона звернулась не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Однак, така підстава звернення не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант.

Згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що позивачка не обґрунтувала свої побоювання та не надала переконливих відомостей для отримання захисту на території України, та того, що у разі повернення до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Щодо посилань суду першої інстанції на наявність у позивачки на території України чоловіка та дитини, яка народилась на території України, колегія суддів погоджується з доводами відповідача у справі стосовно неврахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 520/3804/19, відповідно до якого факт існування родинних зв`язків у позивача в Україні при розгляді його заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не може слугувати належними підставами в розумінні Закону № 3671-VI, Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про правомірність та обґрунтованість рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2024 р. № 93-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1, 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі наведеного у сукупності, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи та порушено норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 03.10.2025 року.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: О.А. Шевчук