Справа № 480/6863/23
Суддя: Губська Олена Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 480/6863/23

провадження № 11-202апп25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Губської О. А.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Шевцової Н. В.

перевірила наявність підстав для прийняття до провадження справи № 480/6863/23 за позовом ОСОБА_1 до Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року (у складі головуючого судді - Бондаря С. О.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2024 року (у складі колегії суддів: головуючого судді - Мінаєвої О. М., суддів: Кононенко З. О., Калиновського В. А.),

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі також - відповідач), третя особа - ОСОБА_2 (далі - третя особа), в якому просила суд визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26 червня 2023 року № 70206831 про накладення штрафу в сумі 3400 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2024 року, позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26 червня 2023 року № 70206831 про накладення штрафу в сумі 3400,00 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1 073,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у спірних правовідносинах небажання дитини спілкуватися зі стягувачем, не може слугувати підставою для застосування штрафних санкцій до її матері, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ОСОБА_2 мав можливість спілкуватися зі своєю дитиною ( ОСОБА_3 ), а ОСОБА_1 не перешкоджала побаченню батька з дитиною та їх спілкуванню, що не було відображено в акті державного виконавця від 23 червня 2023 року.

Крім того, суд зауважив, що державний виконавець не дотримався строків, визначених статтею 63 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), для винесення постанови про накладення штрафу в розмірі 3 400 грн за повторне невиконання боржником рішення суду без поважних причин.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

Не погоджуючись із прийнятими у справі судовими рішеннями, ОСОБА_2 через свого представника звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року та постанову колегії суддів Другого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2024 року у справі № 480/6863/23 шляхом виключення з мотивувальних частин рішень судів посилання на поважність причин невиконання рішення суду боржником 23 червня 2023 року у зв`язку з небажанням дитини йти на побачення з батьком.

Підставою для оскарження рішень суду скаржник визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначаючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував частину першу статті 1, частину першу статті 18, частини першу-четверту статті 64-1 Закону № 1404-VIII, статтю 12 Закону України «Про охорону дитинства», статтю З Конвенції про права дитини, без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 761/35081/16-ц, від 07 березня 2018 року у справі № 127/3770/17, від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17.

Крім того, на переконання скаржника, судом безпідставно не застосовані положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013, частину третю статті 171 Сімейного кодексу України (далі - СК України), а також рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року, «А. В. проти Словенії» від 09 квітня 2019 року, «К. В. та інші проти Хорватії» від 14 березня 2017 року, «С. проти Фінляндії» від 09 травня 2006 року, «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» від 06 липня 2010 року, «Іньякколо-Зенід проти Румунії» від 25 січня 2000 року.

Представник скаржника стверджує, що судова практика, яка сформувалась на підставі застосованих судами попередніх інстанцій рішень Верховного Суду, вкрай негативно відобразилась на долі багатьох українських дітей, так як призвела до неможливості притягнення боржників до відповідальності за невиконання рішень суду про побачення з дітьми з формальним посиланням на небажання дітей йти на побачення; внаслідок цього були обірвані сімейні зв`язки багатьох дітей з матір`ю, батьком, бабою, дідом, які проживали окремо внаслідок розірвання стосунків між батьками дитини. Указує, що законодавством України та судовою практикою ЄСПЛ закріплено, що інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, однак на практиці це залишається лише декларацією, яка не втілюється у життя.

Касатор вважає, що в спірних правовідносинах мають застосовуватись положення законодавства України, судова практика Верховного Суду та ЄСПЛ, які встановлюють, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Європейської конвенції з прав людини; виконання судового рішення, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У контексті доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, представник скаржника зазначає, що суд апеляційної інстанції:

- застосував положення частини першої статті 1, частини першої статті 18, частин першої - четвертої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», статті З Конвенції про права дитини, без застосування висновків, викладених Верховним Судом (у складі Касаційного цивільного суду) у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 761/35081/16-ц;

- не врахував висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 127/3770/17, в якій зазначено, що з аналізу положень статті 75 Закону № 1404-VIII вбачається, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).

З огляду на наведене, скаржник наголошує, що така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем; поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення; хоча суд першої інстанції і зазначив у тексті судового рішення вказаний обов`язок, однак суд дійшов помилкового висновку, що рішення суду не було виконано з поважних причин; державний виконавець зобов`язаний провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин; тобто державний виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення; поважними в розумінні Закону № 1404-VIII можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його волевиявлення;

- не врахував висновки, викладені в постанові Верховного Суду (у складі Касаційного цивільного суду) від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17 (провадження № 61-17718св18), в якій зазначено, що нема підстав для встановлення способів участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні лише за бажанням дитини.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України).

Зважаючи на це, третя особа зазначає, що враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обумовлення побачень батька з дитиною виключно бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні дитини та побаченні з нею.

Як зауважує скаржник, указані постанови Верховного Суду наголошують на обов`язковості виконання судового рішення, а прийняті судом першої і апеляційної інстанцій рішення порушують право стягувача ОСОБА_2 на справедливий суд, а також право дитини на підтримання зав`язків з її батьком.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін оскаржувані судові рішення, а касаційну скаргу представника позивача - без задоволення.

Позивач, зокрема, зазначає, що державний виконавець не дотримався порядку та строків накладення штрафів, проігнорував факт оскарження попередньої постанови про накладення штрафу та не врахував небажання дитини зустрічатися з батьком.

Указує, що фактично державний виконавець разом із стягувачем за участі працівників поліції та представника служби у справах дітей, на замовлення стягувача примушували дитину до зустрічі з батьком проти її волі, що підтверджується висновком психолога.

31 жовтня 2024 року до Верховного Суду від представника третьої особи надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії висновку експерта № 344 за результатами проведення судово-психіатричної експертизи за матеріалами цивільної справи № 582/725/23 від 08 жовтня 2024 року та врахування його при ухваленні рішення суду.

Скаржник зазначає, що в цьому висновку зафіксований маніпулятивний вплив на дитину з боку позивача та її матері, внаслідок чого відбулося повне відчуження (витіснення) батька з життя дитини.

Представник скаржника вважає, що цим висновком підтверджується відсутність поважної причини, з якої не відбулося виконання рішення суду у вигляді небажання дитини йти на побачення.

Також представник скаржника звернувся до Верховного Суду з письмовими поясненнями, в яких зазначається опис окремих фрагментів висновку експерта.

Окрім цього, третя особа звернулась до Верховного Суду з письмовими поясненнями, в яких просить, зокрема, врахувати, що поверхневе дослідження деякими судами України дійсних причин відмови дітей йти на побачення з батьком або матір`ю, які проживають окремо, призвело до руйнування багатьох доль українських дітей і така ситуація може призвести до безпідставного переписування позицій Верховного Суду у справах, які мають відмінні фактичні обставини справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Полупанової Ольги Олександрівни на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2024 року у справі № 480/6863/23.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Оспорюваною у цій справі є постанова старшого державного виконавця Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26 червня 2023 року № 70206831, якою за повторне невиконання без поважних причин боржником рішення суду накладено на ОСОБА_1 штраф на користь держави у розмірі 3400 грн.

Спірна у цій справі постанова старшого державного виконавця Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26 червня 2023 року № 70206831 була мотивована, зокрема тим, що постановою державного виконавця від 19 червня 2023 року вже було накладено на боржника ОСОБА_1 штраф у сумі 1700 грн за невиконання рішення суду без поважних причин 16 січня 2023 року, тому сума подвійного штрафу складає 3400 грн.

Водночас, як встановили суди попередніх інстанцій, постанова старшого державного виконавця Недригайлівського відділу Державної виконавчої служби від 19 червня 2023 року ВП № 70206831 про накладення на ОСОБА_1 штрафу в сумі 1700 грн була оскаржена позивачем у судовому порядку.

Так, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у справі № 480/6452/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 19 червня 2023 року ВП № 70206831 про накладення на ОСОБА_1 штрафу в сумі 1 700,00 грн.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 480/6452/23 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у справі № 480/6452/23 скасовано. Прийнято постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 480/6452/23 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 480/6452/23 скасовано. Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у справі № 480/6452/23 залишено в силі.

Верховний Суд у наведеній справі виходив з того, що небажання дитини спілкуватися з батьком, що прямо зафіксовано в акті державного виконавця, не може розцінюватись як неповажна причина невиконання позивачем як боржником судового рішення у виконавчому провадженні, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та очевидно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Водночас, надаючи оцінку спірним правовідносинам по суті заявленого позову, Верховний Суд у справі № 480/6452/23 підняв питання юрисдикційності таких правовідносин та зазначив, що імперативною нормою, а саме частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Колегія суддів Верховного Суду, проаналізувавши матеріали справи, доводи касаційної скарги, характер спірних правовідносин, дійшла висновку про наявність підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції зазначає, що з метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи.

Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Так, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення насамперед майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносинах, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (стаття 19 КАС України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження (частина перша статті 19 КАС України).

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц (провадження № 14-656цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 13 березня 2019 у справі № 202/30/17 (провадження № 14-643цс18) та інших.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Стосовно терміна «публічно-владні управлінські функції», то його зміст полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.

Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28 - 30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24, 25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8 - 4.10), від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18, 19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18 - 20), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16, 17), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19 - 21).

Разом з тим виконавче провадження є особливою процедурою виконання виконавчих документів, у тому числі судових рішень, що врегульована як процесуальними кодексами (ЦПК України, КАС України, ГПК України), так і Законом № 1404-VIII. Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

За змістом статті 447 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Поряд з цим, відповідно до статті 447 ЦПК України у чинній редакції, судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Подібні за змістом норми містяться й у КАС України. Зокрема, частиною першою статті 287 цього Кодексу (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України у чинній редакції учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).

Адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист (частина п`ята статті 287 КАС України).

Відтак можна дійти висновку, що за загальними правилами процесуальних кодексів (ЦПК України, КАС України) скарги на рішення, дії та бездіяльність службових осіб під час виконання судових рішень подаються за юрисдикцією того суду, який ухвалив судове рішення, що знаходиться на виконанні.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом № 1404-VIII.

Так, згідно із частиною першою статті 74 зазначеного Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою цієї статті закріплено, що справи з приводу оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Аналізуючи зазначені норми права у поєднанні з висловленими Великою Палатою Верховного Суду принципами визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, слід дійти висновків, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.

Подібні за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21).

Також у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи частину другу статті 74 Закону 1404-VIII, з огляду на принципи визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, виснувала, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.

Питання юрисдикційності справ за скаргами на дії державного виконавця Велика Палата Верховного Суду також розглянула у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 657/233/14-ц (провадження № 14-447цс18) і з цього приводу зробила висновок про те, що вказані справи мають розглядатися у порядку того судочинства, у якому ухвалені судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню.

У порядку адміністративного судочинства розглядаються скарги на дії, бездіяльність та рішення державного виконавця у виконавчому провадженні, у якому, окрім виконавчих листів, виданих на виконання рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства, об`єднані рішення інших органів чи примусово виконуються судові рішення, ухвалені за правилами різних процесуальних законів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21), у якій оскаржувалася постанова виконувача обов`язків заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області про накладення штрафу у розмірі 26 184,84 грн у зв`язку з несплатою аліментів, відступаючи від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 у справі № 682/3112/18, про те, що відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII скарга на постанову державного виконавця про накладення штрафу підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, дійшла висновків, що порядок вирішення спору як щодо розміру заборгованості, так і про накладення штрафу з огляду на наявність заборгованості має відбуватися у межах однієї юрисдикції - у порядку цивільного судочинства, що буде відповідати принципам верховенства права та ефективності провадження як механізму судового захисту.

Велика Палата Верховного Суду з огляду на правове регулювання спірних у справі № 2610/27695/2012 правовідносин виснувала, що скарга на постанову державного виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки така постанова не є постановою про накладення штрафу в розумінні частини другої статті 63 Закону №1404-VIII, яка підлягає оскарженню до суду в порядку, визначеному частиною другою статті 74 цього Закону, тобто в порядку адміністративного судочинства; скаржник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо накладення на нього штрафу в порядку контролю за виконанням судового рішення, тому така скарга має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Колегія суддів Верховного Суду зауважує, що у статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року вказано, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Отже, будь-який сімейний спір стосовно дитини дійсно має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

ЄСПЛ неодноразово встановлював у справах проти України, що неналежний спосіб виконання судових рішень щодо дітей був наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування.

Крім того, наявні механізми не передбачали відповідних і конкретних заходів для забезпечення примусового виконання рішення, відповідно до принципу пропорційності (див. рішення від 24 липня 2018 року у справі «Вишняков проти України» (Vyshnyakov v. Ukraine), пункт 46; рішення від 17 грудня 2019 року у справах «Бондар проти Україна» (Bondar v. Ukraine), заява № 7097/18, пункт 36; рішення від 23 липня 2019 року, «Швець проти України» (Shvets v. Ukraine), заява № 22208/17, пункт 38, рішення від 10 червня 2021 року, «Ген та інші проти України» (Gen and others v. Ukraine), заяви № 41596/19 та № 42767/19, пункт 68; рішення від 07 жовтня 2021 року «Спіцин проти України» (Spitsyn v. Ukraine), заява № 52411/18, пункт 32, та рішення від 07 жовтня 2021 року «Жупан проти України» (Zhupan v. Ukraine), заяви № 38882/18 і № 50200/19, пункт 36).

Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

Відповідно до частини першої до статті 2 СК України цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 СК України).

Організаційно-правові засади виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною за Законом № 1404-VIII, визначено статтею 64-1 цього Закону, відповідно до частин першої, другої якої виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а в разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Відповідно до частини третьої статті 64-1 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом (частина четверта статті 64-1 Закону №1404-VIII).

Верховний Суд зазначає, що саме акт, складений виконавцем у разі встановлення неповажних причин невиконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною, є підставою для винесення виконавцем постанови (в тому числі повторно) про накладення на боржника штрафу, визначеного частиною першою статті 75 Закону № 1404-VІІІ. При цьому складенню акта передує встановлення виконавцем юридичного факту неможливості забезпечення одного із батьків спілкування дитини з іншим із батьків та причин такої неможливості.

Ураховуючи наведене, з огляду на специфіку правового регулювання спірних правовідносин, колегія суддів Верховного Суду вважає, що цей спір повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства, а звернення до суду повинне відбуватися в порядку, встановленому ЦПК України, зокрема в порядку судового контролю за виконанням судових рішень у цивільних справах відповідно до статей 447, 447-1 цього Кодексу, а тому наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків:

1) викладених, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19), щодо юрисдикційної належності спору в частині застосування частини другої статті 74 Закону № 1404-VІІІ про те, що цієї нормою закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані;

2) викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2024 року у справі № 522/11565/21 (провадження № 61-10738св24), щодо юрисдикційної належності спору в частині застосування статті 64-1, частини другої статті 74 Закону № 1404-VІІІ, про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані;

3) викладених у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року у справі № 480/6452/23 (провадження №К/990/2971/24) щодо юрисдикційної належності спору в частині застосування статті 64-1, частини другої статті 74 Закону № 1404-VІІІ тощо.

Позиція Великої Палати Верховного Суду

Відповідно до вимог частин третьої і четвертої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій ? четвертій статті 346 цього Кодексу, або з обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу (частина перша, четверта статті 347 КАС України).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя,

є незалежним та керується верховенством права.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.

Водночас принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки

в протилежному випадку це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17).

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Щоб гарантувати юридичну визначеність, Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належних підстав.

Такі підстави необхідності відступу мають бути мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Отже, має існувати необхідність відступу, така необхідність виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані.

До того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.

Обґрунтовуючи передбачені частинами третьою та четвертою статті 346 КАС України підстави передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вказує на необхідність відступлення від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду щодо належності спору про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу до юрисдикції адміністративних судів, оскільки вважає, що такий спір має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Відтак колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі про передачу цієї справи фактично ставить на вирішення Великої Палати Верховного Суду питання, яке стосується визначення предметної юрисдикції спорів про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу, а тому наявність або відсутність підстав для розгляду Великою Палатою Верховного Суду цієї справи має визначатись з урахуванням вимог частини шостої статті 346 КАС України.

Подібні висновки були викладені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах від 29 травня 2024 року у справі № 914/2039/23, від 16 квітня 2025 року у справі № 359/8573/20.

КАС України в частині шостій статті 346 передбачає спеціальну підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду - порушення правил предметної юрисдикції.

У зв`язку з цим у разі виникнення у справі порушення правил предметної юрисдикції Велика Палата Верховного Суду визначає підстави для передачі справи на її розгляд виходячи з приписів саме частини шостої статті 346 КАС України.

Відповідно до частини шостої статті 346 КАС України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо:

1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної юрисдикції;

2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;

3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Лише одночасна відсутність усіх трьох випадків дозволяє передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Якщо наявний хоча б один з них - справа не підлягає передачі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово застосовувала такий підхід при вирішенні питання щодо наявності підстав для передачі справи на її розгляд (зокрема, ухвали від 15 червня 2022 року у справі № 904/8573/21 (провадження № 12-11гс22), від 09 листопада 2023 року у справі № 910/6925/22 (провадження № 12-61гс23), від 29 листопада 2023 року у справі № 910/16249/19 (910/8818/21) (провадження № 12-67гс23), від 23 січня 2024 року у справі № 904/7464/21 (провадження № 12-75гс23), від 07 лютого 2024 року у справі № 902/1159/22 (провадження № 12-78гс23), від 05 березня 2024 року у справі № 203/2729/20 (провадження №14-18цс24), від 16 квітня 2025 року у справі № 359/8573/20 (провадження № 12-20гс25), від 30 квітня 2025 року у справі № 910/15745/23 (провадження 12-25гс25) та інші).

Разом із цим, посилаючись на необхідність вирішення питання юрисдикційної належності цього спору, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не звернула уваги на те, що автор касаційної скарги оскаржує судові рішення з інших підстав, ніж порушення правил предметної юрисдикції.

Питання юрисдикційної належності аналогічного спору вже було вирішено у справі № 480/6452/23 постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 5 червня 2024 року, в якій підтверджено, що такий спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. З огляду на тотожність сторін, предметів спору та правовідносин у справах № 480/6452/23 та № 480/6863/23, немає підстав для повторного вирішення питання юрисдикції.

У контексті аналізу підстав для можливого відступу від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2024 року у справі № 522/11565/21, слід звернути увагу на таке.

Третя судова палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла висновку, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Разом із тим на час розгляду цієї справи відсутній спір про юрисдикцію між судами цивільної та адміністративної юрисдикцій щодо категорії справ, предметом яких є оскарження постанови державного виконавця про накладення штрафу.

Наявна судова практика демонструє єдність підходу щодо належності розгляду таких спорів саме за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, немає підстав для відступу від правового висновку, викладеного у зазначеній постанові, оскільки він відповідає усталеній судовій практиці, а також вимогам процесуального закону щодо юрисдикційної належності розгляду відповідних категорій справ.

Крім того, правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19), чітко визначає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори щодо оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу, винесених у межах примусового виконання будь-яких виконавчих документів, незалежно від того, судом якої юрисдикції ці документи видані. Зазначена позиція неодноразово підтверджувалась у подальшій судовій практиці Верховного Суду.

У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від зазначеної правової позиції, оскільки з моменту її формування суспільний контекст не змінився; законодавчі норми, що регулюють відповідні правовідносини, залишилися незмінними; відсутні виявлені вади у попередньому правозастосуванні, які б об`єктивно зумовлювали необхідність перегляду усталеного підходу; не зафіксовано глибоких чи довготривалих розбіжностей у судовій практиці з питань визначення юрисдикційної належності спорів про оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу.

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду не може погодитися з тим, що існують достатні, переконливі й об`єктивно спроможні чинники для прийняття справи № 480/6863/23 до свого розгляду із запропонованих колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду підстав.

Відповідно до частини шостої статті 347 КАС України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі цієї справи на її розгляд, у зв`язку із чим повертає справу для розгляду відповідній колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в порядку частини шостої статті 347 КАС України.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 346-347 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 480/6863/23 за позовом ОСОБА_1 до Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови повернути до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії.

Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. А. Губська

Судді: О. О. Банасько О. Л. Булейко І. А. Воробйова І. В. Дашутін А. А. Ємець Л. Ю. Кишакевич В. В. Король С. І. Кравченко О. В. Кривенда М. В. Мазур С. О. Погрібний Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець І. В. Ткач О. С. Ткачук Н. В. Шевцова