Справа № 641/3130/25
Суддя: Зелінська І. В.
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/641/108/2025 Справа № 641/3130/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Харків

Слобідський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Зелінської І.В.,

за участю секретаря Земляної А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції у м. Києві про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Паркулаб А. В. звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить скасувати постанову інспектора УПП в м. Києві старшого лейтенанта Кобзар М. Ю. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4569357 від 24.04.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП закрити та стягнути на користь позивача судий збір 484,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно постанови серії ЕНА № 4569357, 24.04.2025 року о 09-00 год. ОСОБА_1 в м. Києві, по шосе Столичне керував автомобілем марки MERCEDES-BENZ AMG GT 63, державний номерний знак НОМЕР_1 , у якому на вітровому склі було нанесено сторонній покрив, а саме: тонувальна плівка, яка зменшувала його прозорість, чим порушив п. 6.8.6 ДСТУ 3649:2010 (внутрішня поверхня) та п. 31.1. ПДР. ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

З винесеною постановою категорично не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою з огляду на відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП. Зазначає, що всупереч законодавчим приписам, під час зупинки транспортного засобу MERCEDES-BENZ AMG GT 63, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві старшим лейтенантом поліції Кобзарем М. Ю. не вживалися заходи щодо визначення нанесення покриття на лобове скло автомобіля в обсязі, на який зменшилося його світлопропускання з урахуванням вимог ДСТУ 3649:2010, будь-які прилади для цього визначення інспектором поліції не застосовувались. Зазначив, що перевірка світлопропускної здатності повинна здійснюватися відповідно до Держстандарту 5727-88 спеціальним приладом «Тауметром», який повинен бути сертифікованим і мати свідоцтво про проходження метрологічної повірки, натомість оскаржувана постанова не містить відомостей щодо того, якими доказами підтверджується те, що покриття обмежує оглядовість з місця водія і погіршує прозорість, враховуючи положення п. 31.4.7 ПДР України та п. 6.8.7 ДС 3649:2010, з огляду на викладене, просив задовольнити позовні вимоги.

Провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представником ДПП надано відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що 24.04.2025 року, згідно розстановки сил та засобів денної зміни роти №6 батальйону №3 полку №1 управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, на стаціонарному блок-пості КП-504 в складі екіпажу РУБІН-907 несли службу двоє атестованих працівників поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Правова позиція Інспектора ОСОБА_2 в даній справі полягала у виявленні в діях позивача порушення п. 6.8.6 ДСТУ 3649:2010. Тобто інспектор, як діючий працівник поліції, знаходячись на стаціонарному блок-пості КП-504 при виконанні службових обов`язків, виявив помітні порушення чинних правил дорожнього руху в частині нанесення покриття на вітровому склі транспортного засобу MERCEDES -BENZ AMG GT 63, державний номерний знак НОМЕР_1 , що, на думку інспектора, погіршувало його прозорість. Звернув увагу, візуальне спостереження інспектора за дотриманням правил дорожнього руху в даному випадку і було підставою для зупинки вищезазначеного транспортного засобу, для проведення подальшої перевірки, що повністю узгоджується із статтями 23, 35 Закону України «Про Національну поліцію» щодо законності зупинки транспортного засобу. В ході спілкування з водієм інспектор декілька разів повідомляв, що вітрове скло має бути взагалі прозорим, при цьому посилаючись на п. 6.8.6 ДСТУ 3649:2010, де не дозволено розміщувати предмети (за винятком талона про технічний огляд у правій нижній частині вітрового скла та інших документів згідно з законодавством) або наносити покриви, які обмежують огляд з місця водія, відвертають його увагу, погіршують прозорість скла і можуть спричинити небезпеку травмування учасників дорожнього руху. З відеозапису із нагрудної камери вбачається, що покрив вітрового скла взагалі не давав можливість бачити водія, який керує транспортним засобом. Візуальна перевірка підтвердила наявність плівки на вітровому склі, яка і знижувала його прозорість. Вказав, що порушення, передбачені п. 6.8.6 ДСТУ 3649:2010, виявляються візуально інспектором без застосування інших технічних приладів, про що прямо зазначено в 7.8.1 ДСТУ 3649:2010. Крім того, зазначив, що понесений позивачем розмір витрат на правову допомогу у сумі 5000 грн не відповідає критерію співмірності та розумності. Зауважив, що представником позивача до даного позову додано копію розрахунку вартості адвокатських послуг на суму 5000 грн, при цьому використано бланкетну форму розрахунку, де не виділено окремо типи послуг, кількість витрачених годин часу на підготовку документів та інше. Крім того немає жодних калькуляцій щодо наданої правничої допомоги з зазначенням виду та вартості наданих послуг, кількості витраченого часу тощо. Також зазначив, що розрахунок містить ряд послуг, які в рамках даної справи не могли бути понесеними, а саме: збір доказів (обов`язок доказування в даній справі лежить на відповідачеві, представником позивача не надано жодного доказу по суті спору в даній справі, послуги перекладу (учасники справи володіють державною мовою, послуг перекладачів не потребують, відповідних клопотань не заявлялося), підготовка відповіді на відзив (позивач не міг наперед знати, чи буде подано відзив, щоб на нього відповідати) тощо. З огляду на сплату адвокатських послуг в сумі 5000 грн. ще до подання позовної заяви, позивач вже сплатив за ті правничі послуги, які фактично не надавалися в даній справі. Департамент патрульної поліції вважає, що правнича допомога, яку представник позивача оцінює в 5000 грн., в даній справі, яка є наслідком спрощеної процедури розгляду справи на місці вчинення правопорушення, де позивача ніхто не затримував, де не було виїзду адвоката на місце, де позивач не реалізовував своє право на адвокатську допомогу на місці, де поліцейські не застосовували інші заходи примусу, де позивачеві не загрожувало бути позбавленим права керування ТЗ, не загрожувало бути позбавленим інших прав як людини та громадянина, де адвокат не витрачав свій час на підготовку адвокатських запитів щодо з`ясування обставин або дослідження великої кількості матеріалів та без його участі у судових засіданнях є явно завищеною.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Паркулаб А.В. подав додаткові пояснення у справі, згідно яких позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вказав, що відеозапис на службову боді-камеру не підтверджує факт, що на лобовому склі автомобіля встановлено додатковий предмет, який обмежує оглядовість з місця водія та погіршує його прозорість, що не відповідає вимогам стандартів, які стосуються безпеки дорожнього руху, оскільки для встановлення такого факту передбачено обов`язкове використання спеціального приладу «Таумер», який застосований поліцейськими не був.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Згідно заяви представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, також просив здійснювати розгляд справи без його участі та участі позивача.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 4 ст. 229 КАС України, судом не здійснювалося.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить наступного висновку.

Судом, встановлено, що 24.04.2025 року інспектором УПП 1 взводу 6 роти 3 батальйону УПП в м. Києві старшим лейтенантом поліції Кобзарем М. Ю. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4569357, відповідно до якої, водій ОСОБА_1 в м. Києві, по шосе Столичне керував автомобілем марки MERCEDES-BENZ AMG GT 63, державний номерний знак НОМЕР_1 , у якому на вітровому склі було нанесено сторонній покрив, а саме: тонувальна плівка, яка зменшувала його прозорість, чим порушив п. 6.8.6 ДСТУ 3649:2010 (внутрішня поверхня). І чим порушив п. 31.1. ПДР технічний стан транспортного засобу та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, прозорість відкритого скла та заважає оглядовості з місця водія, повторно протягом року. Постановою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений, порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Правила дорожнього руху відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

У відповідності до ст. 52 Закону України «Про дорожній рух», контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Частиною 1 ст. 121 КУпАП передбачена відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

З аналізу наведеної норми слідує, що відповідальність за частиною першою статті 121 КУпАП настає у тому числі у разі керування водієм транспортним засобом, що має технічні несправності, з якими, відповідно до встановлених правил, експлуатація його забороняється.

Відповідно до п. 31.1 ПДР, технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

Пунктом 31.4.7 в ПДР визначено, що забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам інших елементів конструкції, у тому числі встановлення на склі додаткових предметів або нанесення покриття, які обмежують оглядовість з місця водія, і погіршують його прозорість.

Вказаний підпункт має примітку, відповідно до якої на верхній частині вітрового скла автомобілів і автобусів можуть бути прикріплені прозорі кольорові плівки. Дозволяється застосовувати тоновані стекла (крім дзеркальних), світлопропускання яких відповідає вимогам ГОСТ 5727-88.

Відповідно до п. 2.2.4 ГОСТ 5727-88, світлопропускання скла, що забезпечує видимість для водія, повинно бути не менше 75% - для вітрового скла, 70% - для скла, яке не є вітровим, які входять до нормативного поля обзору та визначає передню оглядовість.

Такі ж вимоги містяться і в п. 6.8.6, 6.8.7 ДСТУ 3649:2010 "Колісні транспортні засоби. Вимоги до безпеки технічного стану та методики контролю", згідно з яким не допускається розміщувати предмети (за винятком талона технічного огляду в правій нижній частині вітрового скла та інших документів відповідно до законодавства) або наносити покриття, які обмежують оглядовість з місця водія, відволікають його увагу, погіршують прозорість скла і можуть стати причиною травмування учасників дорожнього руху. Як виняток, у верхній частині вітрового скла дозволяється використовувати смуги з прозорої кольорової плівки, ширина якої не перевищує мінімальної відстані між верхньою межею вітрового скла і зоною очищення склоочисників. За наявності зовнішніх дзеркал на легкових автомобілях дозволяється встановити на задньому склі жалюзі та шторки.

Світлопропускання вітрового скла має бути не менше 75 %, а всіх інших стекол - не менше 70 %. Світлопропускання стекол, які не належать до зони передньої оглядовості водія з його місця, може бути меншим 70 % за умови встановлення зовнішніх дзеркал з обох боків транспортного засобу.

Таким чином, для встановлення наявності складу адміністративного правопорушення, працівнику поліції необхідно було встановити, що водій керував транспортним засобом, у якого затоноване лобове скло тонувальною плівкою чорного кольору, світлопропускання якого менше 75 %.

У своєму позові позивач зазначає про відсутність доказів, що підтверджують факт його неправомірних дій.

Надаючи правову оцінку викладеним сторонами доводам та наданим доказами, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що порушення ПДР, за що передбачена відповідальність Кодексом про адміністративні правопорушення України, має підтверджуватися відповідними доказами, вичерпний перелік яких наведений у статті 251 Кодексу.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи, окрім іншого, перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону України «Про національну поліцію», передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Так, частиною 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» закріплено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: 1)фото-і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень; 2)технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз; 3)безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню; 4)спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння; 5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.

Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.

Інформація про змонтовані/розміщені технічні прилади, технічні засоби повинна бути розміщена на видному місці.

Отже, візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

На підтвердження винуватості позивача відповідач надав відеозапис, однак не надав докази, що об`єктивно вказують на наявність на лобовому склі транспортного засобу, яким керував позивач, встановлених сторонніх предметів, що заважали оглядовості з місця водія та порушували його прозорість, хоча для перевірки ступеня пропускання видимого світла (світлопропускання) повинен був використовуватися спеціальний вимірювальний прилад, який визначає ступінь світлопропускання скла відповідно до ГОСТ 27902-88 за таких умов: температура повітря 20±5°С; тиск 80-106 кПа; відносна вологість повітря 60±20%.

З доводами представника відповідача, що порушення передбачене п. 6.8.6 ДСТУ 3649:2010 виявляється візуально без застосування технічних приладів, суд не може погодитись, оскільки візуальна перевірка тонування скла автомобіля може дати лише приблизне уявлення про його відповідність нормативам. Для точного визначення ступеня світлопропускання необхідний спеціальний прилад - тауметр, що вимірює відсоток світла, що проходить через скло. Візуально, якщо скло виглядає дуже темним і складно розгледіти салон, це може свідчити про перевищення допустимих норм тонування.

Переглянутим в судовому засіданні відеозаписом підтверджується і те, що жодного дослідження властивостей лобового скла, у тому числі замірів прозорості, інспектором поліції не проводилося.

Разом з тим, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото- або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Як вбачається з досліджених судом матеріалів справи, зокрема оскаржуваної постанови, така не містить жодних посилань на будь-які інші фактичні дані, на підставі яких інспектор дійшов висновку про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП, зокрема у цій же постанові графа 7 «до постанови додаються…» не заповнена.

У разі відсутності в оскарженій постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено фотофіксацію чи відеозапис, така фотофіксація чи відеозапис, згідно з вимогами статті 74 КАС України, не можуть вважатися належними та допустимими доказами вчинення адміністративного правопорушення.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Вищезазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2020 року у справі №524/9716/16-а.

Отже, наданий стороною відповідача відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП та не приймається судом до уваги, оскільки відомості про вказаний доказ та посилання на технічний засіб, за допомогою якого було здобуто такий доказ, відсутні в оскаржуваній постанові, крім іншого і у п. 7.

Інших доказів скоєння позивачем адміністративного правопорушення матеріали справи не містять.

Безпідставними суд вважає і посилання відповідача на те, що під час винесення оскаржуваного рішення інспектор поліції діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначений Законом, оскільки вказані доводи не можуть бути підставою для висновків щодо обґрунтованості оскарженого рішення, так як виконання поліцейським своїх обов`язків у відповідності до Закону України "Про Національну поліцію", не позбавляє останнього обов`язку обґрунтувати належними доказами прийняті ним рішення.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При розгляді даної справи суд враховує що згідно ч. 2 ст. 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому такі кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів).

Згідно зі ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до принципу презумпції невинуватості щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено вироком суду, який набрав законної сили.

Європейський суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Таким чином, відповідачем не доведено в установленому порядку факт скоєння позивачем правопорушення, про яке зазначено в оскаржуваній постанові, що свідчить про необґрунтованість постанови про накладення адміністративного стягнення через відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи, що відповідач не довів правомірність винесення оскаржуваної постанови, суд приходить висновку, що позовні вимоги до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України підлягають задоволенню, тому вважає за необхідне постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4569357 від 24.04.2025 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладення штрафу скасувати, а провадження в адміністративній справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрити.

Разом з цим, суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги до Управління патрульної поліції в м. Києві, оскільки останнє є територіальним (структурним) підрозділом ДПП та не є окремою юридичної особою, відтак, у відповідності до ст. 43 КАС України, не має адміністративної процесуальної правосуб`єктності та не може виступати самостійним відповідачем по справі. При цьому, суд зазначає, що належним відповідачем в даній категорії справ є саме Департамент патрульної поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 при подачі позову до суду сплатив судовий збір у розмірі 484,48 грн, що підтверджується квитанцією № 5149-2899-5044-0413 від 09.05.2025 року.

З урахуванням викладеного суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484, 48 грн.

Разом з тим позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У ч. 7 ст. 134 КАС України вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи з положень частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися у тому числі через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі №640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн представником позивача надано: 1) договір про надання правничої допомоги №102-220 від 25.04.2025 року, укладений між АО «Паркулаб і партнери» в особі директора (керуючого партнера) Паркулаба А. В. та Бурдою В. А., предметом якого є надання Виконавцем правової інформації, консультацій і роз`яснень, підготовка доказів, позовної заяви, процесуальних документів і участь в провадженні в суді першої і другої інстанції щодо захисту інтересів ОСОБА_1 2) розрахунок суми вартості послуг №1 за договором №102-220 від 25.04.2025 року про надання професійної правничої допомоги адвоката від 25.04.2025 року, відповідно до якого сторони узгодили надання виконавцем послуг вартість яких становить 5000 грн; квитанцію до платіжної інструкції №0.0. від 25.04.2025 року, відповідно до якої позивачем сплачено виконавцю грошову суму за надані адвокатські послуги у розмірі 5 000 грн.

У відзиві по позовну заяву відповідач вказує, що такий розмір витрат на правничу допомогу у сумі 5000 грн є необґрунтованим і явно завищеним, оскільки підготовка позовної заяви не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, не потребувала значних затрат часу адвоката на виконання відповідних робіт.

За таких обставин, враховуючи категорію та складність справи, а саме те, що предмет спору у даній справі не є складним та не вимагає вивчення великої кількості законів на підзаконних нормативно-правових актів, виходячи із дотриманням принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.

Керуючись ст. 2,8-10,77,132, 134, 139, 229, 241-246,250,268,269,271,286 КАС України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції у м. Києві про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4569357 від 24.04.2025 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП закрити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 48 (сорок вісім) коп. та витрати на правничу допомогу у сумі 2 000 (дві тисячі) грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції Національної поліції України, , місце знаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3.

Відповідач: Управління патрульної поліції м. Києва, , місце знаходження: м. Київ, вул. Святослава Хороброго, буд. 9.

Суддя І.В.Зелінська