Справа № 160/20383/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Боженко Н.В.
за участі секретаря судового засідання: Сватко Є.А.
представників позивача: Бурі О.Є., Карнаух В.В., Старик І.О.
представника відповідача: Стець А.О.
14 липня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» (далі позивач) до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №000/409/32-00-07-08 від 27.06.2025 р. згідно з яким Акціонерному товариству «Нікопольський завод феросплавів» зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість по декларації за серпень 2024 року на суму 13 928 258 грн, прийняте Східним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з ВПП на підставі висновків Акту перевірки № 341/32-00-07-13/00186520 від 23.05.2025 року;
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №000/408/32-00-07-08 від 27.06.2025 р. згідно з яким, на підставі п. 54.3.3 ст. 54 ПКУ, п. 120.2-1 ст. 120-1 ПКУ до Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 3 400 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних в ЄРПН, прийняте Східним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з ВПП на підставі висновків Акту перевірки № 341/32-00-07-13/00186520 від 23.05.2025 року.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність податкових повідомлень-рішень, які є предметом оскарження. Так, в 2022 році позивач експортував феросилікомарганець (далі товар), а в 2024 році імпортував цей же товар, оскільки з покупцем укладено додаткові угоди про повернення товару через нездійснення його оплати. Контролюючий орган визначив, що в серпні 2024 року позивач продав цей же товар на території України нижче, ніж ціна придбання товару. Таку ціну придбання визначено згідно імпортних декларацій. Різницю контролюючий орган визначив як завищення від`ємного значення з ПДВ, з приводу чого і прийнято ППР. Позивач стверджує, що контролюючий орган безпідставно визначає ціну товару при імпорті як ціну придбання товару, адже фактично це повернення товару в межах існуючих договірних відносин, позивач не купував такий товар, а повертав свій же товар назад. Відповідно, відповідач не мав підстав визначати ціну товару при імпорті як ціну придбання, а тому й наступні висновки про продаж товару нижче ціни придбання є безпідставними. В свою чергу діє правило про продаж самостійно виготовлених товарів не нижче звичайних цін, а реалізація товарів позивачем в серпні 2024 року відповідала рівню звичайних цін, відповідач зворотного не встановив.
29 липня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що повернення товару відбулось в митному режимі імпорту, і хоча Феросилікомарганець МНС17 є продуктом виробництва АТ «НЗФ», ці товари з економічної точки зору вже не можуть розглядатись в якості готової продукції. Коли Феросилікомарганець МНС17 були вироблені АТ «НЗФ», вони оцінювались за собівартістю виробленої продукції, коли вони за відповідними договорами були реалізовані, їх вартість була оцінена за ціною продажу саме товару. За цією ж ціною продажу Феросилікомарганцю МНС17 були повернені АТ «НЗФ», і повинні обліковуватись у бухгалтерському обліку як товар, який вже оцінюється за ціною продажу. Товар являє собою економічну категорію, в яку переходить продукція, коли виробник приймає рішення продати створені ним матеріальні цінності. На собівартість продукції накручується певний відсоток з метою покриття невиробничих витрат, і в результаті виходить ціна за одиницю товару. У зв`язку з тим, що ціни на Феросилікомарганець МНС17 у договорах купівлі-продажу зазначені у Євро, у гривневому еквіваленті ціни продажу на зазначені товари станом на 18.05.2024, 25.05.2024, 02.06.2024, 17.06.2024, 22.06.2024, 28.06.2024, 02.07.2024, 08.07.2024, 09.07.2024, 16.07.2024 збільшились відповідно до курсу валюти. Також на ціну продажу вплинула кон`юнктура ринку за більше чим рік знаходження товарів у Польщі. Перевіркою встановлено, що АТ «НЗФ», на порушення правил ведення бухгалтерського та податкового обліку, неправомірно оприбутковано зазначені товари за первісною собівартістю як готову продукцію, замість необхідності їх оприбуткування за ринковими цінам, зазначеними у митних деклараціях. Також, за результатами проведеного аналізу операції з повернення Феросилікомарганцю МНС17 встановлено, що ці операції не підпадають під визначення господарської операції, метою якої є досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
30 липня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про долучення доказів, яке надійшло від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». До клопотання долучено докази направлення відзиву позивачу.
31 липня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив, ідентичний раніше поданому.
05 серпня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач повторює доводи позовної заяви, в т.ч. підкреслює, що в аспекті бухгалтерського обліку надходження товару в 2024 році оформлено як «сторно» - відновлення первісного становища, а не нове постачання товару.
Підготовче судове засідання призначене на 05 серпня 2025 року, в зв`язку з надходженням від представника позивача клопотання про відкладення розгляду справи відкладене на 02 вересня 2025 року.
11 серпня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заперечення, яке надійшло від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач повторює доводи відзиву.
02 вересня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення, які надійшли від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач звертає увагу на застосування санкцій до засновників позивача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 вересня 2025 року.
В судове засідання, призначене на 09 вересня 2025 року, з`явились представники сторін, надали пояснення по суті позовних вимог. В судовому засіданні оголошено перерву до 16 вересня 2025 року.
Судове засідання, призначене на 16 вересня 2025 року, відкладене за клопотанням відповідача. Наступне судове засідання призначене на 30 вересня 2025 року.
В судове засідання, призначене на 30 вересня 2025 року, з`явились представники сторін, надали пояснення, досліджено матеріали справи, учасники справи виступили з промовами в судових дебатах.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та об`єктивно оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.
Первинно перевірка позивача щодо декларування ПДВ в серпні 2024 року проводилась у жовтні 2024 року (акт перевірки від 29.10.2024 року №941/32-00-04-01-02-01-00186520). Контролюючий орган склав ППР від 23.11.2024 року, які позивач оскаржив в адміністративному порядку до ДПС України.
Рішенням ДПС України від 28.01.2025 року №2415/6/99-00-06-01-03-06, зокрема, частково скасовано ППР щодо коригування від`ємного значення ПДВ, а також зобов`язано відповідача вжити заходів згідно пп. 78.1.12. п. 78.1. ст. 78 Податкового кодексу України (підстава для здійснення документальної позапланової перевірки).

23 травня 2025 року відповідачем складено Акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки позивача з питань законності декларування від`ємного значення ПДВ, яке становить більше 100 тис грн за декларацією з ПДВ за серпень 2024 року, зокрема, з питань, визначених у рішення ДПС про результати розгляду скарги від 28.01.2025 року №2415/6/99-00-06-01-03-06, у порядку контролю за правильністю висновків акта документальної позапланової невиїзної перевірки позивача від 29.10.2024 року №941/32-00-04-01-02-01-00186520 (далі Акт перевірки, т. 1, а.с. 38). Згідно висновків акту перевірки встановлено порушення позивачем податкового законодавства, щодо яких в подальшому і прийнято спірні ППР.

На Акт перевірки подано позивачем подано заперечення №2025.06.13/16-6601, які листом відповідача від 26.06.2025 року №2806/6/32-00-07-08 залишені без задоволення.

В подальшому на підставі Акту перевірки відповідачем прийняті ППР від 27.06.2025 року, які є предметом оскарження (т. 1, а.с. 133):

1) №000/409/32-00-07-08, яким позивачу знято зарахований наперед ПДВ згідно декларації з ПДВ за серпень 2024 року на суму 13 928 258,00 грн.

2) №000/408/32-00-07-08, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 3 400,00 грн за нескладання і неподання на реєстрацію податкових накладних на суму ПДВ 13 928 258,18 грн.

Вважаючи такі ППР протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.

За пп. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Згідно з пп.14.1.156 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пп. 16.1.2, 16.1.3, 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний:

- вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів;

- подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів;

- сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом.

Підпунктом 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи, визначені пп. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Статтею 21 Податкового кодексу України визначені обов`язки контролюючих органів, серед яких обов`язок дотримуватись Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

За п. 37.2. ст. 37 Податкового кодексу України податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.

Відповідно до п.54.2 ст.54 Податкового кодексу України грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV Податкового кодексу України для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету.

Підпунктом 54.3.1. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України визначено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що призвела до виникнення об`єктів оподаткування, наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу та наявності діючих ліцензій на право здійснення діяльності з підакцизною продукцією, яка підлягає ліцензуванню згідно із законодавством.

Згідно з п.55.1. ст.55 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов`язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства. Процедура адміністративного оскарження рішень органів державної податкової служби є дворівневою.

Контролюючими органами вищого рівня є Державна податкова адміністрація України - для державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, які у свою чергу є контролюючими органами вищого рівня для державних податкових інспекцій (п.55.2 ст.55 Податкового кодексу України).

Відповідно до п.п. 61.1. ст. 61 Податкового кодексу України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Способи здійснення податкового контролю перелічені у ст.62 Податкового кодексу України, до них відноситься, зокрема, відповідно до п.62.1.3. Податкового кодексу України здійснення податкового контролю шляхом проведення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Відповідно до п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до пп. 78.1.8., 78.1.12., п. 78.1. ст.78 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав:

- платником подано декларацію, в якій заявлено до відшкодування з бюджету податок на додану вартість, за наявності підстав для перевірки, визначених у розділі V цього Кодексу, та/або з від`ємним значенням з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень.

Документальна позапланова перевірка з підстав, визначених у цьому підпункті, проводиться виключно щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень;

- контролюючим органом вищого рівня в порядку контролю за діями або бездіяльністю посадових осіб контролюючого органу нижчого рівня здійснено перевірку документів обов`язкової звітності платника податків або матеріалів документальної перевірки, проведеної контролюючим органом нижчого рівня, і виявлено невідповідність висновків акта перевірки вимогам законодавства або неповне з`ясування під час перевірки питань, що повинні бути з`ясовані під час перевірки для винесення об`єктивного висновку щодо дотримання платником податків вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Наказ про проведення документальної позапланової перевірки в цьому випадку приймається контролюючим органом вищого рівня лише у тому разі, коли стосовно посадових осіб контролюючого органу нижчого рівня, які проводили документальну перевірку зазначеного платника податків, розпочато дисциплінарне провадження або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення;

Згідно з п. 79.1.-79.5. ст. 79 Податкового кодексу України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

За наявності письмового звернення платника податків замість документальної невиїзної перевірки може проводитися документальна виїзна перевірка.

Згідно пп. 188.1.1. п. 188.1. ст. 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком:

товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню;

газу, який постачається для потреб населення;

електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.

Відповідно до п. 200.1., 200.4. ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

За п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи, суд зазначає наступне.

Первинно суд зазначає, що сума зменшеного контролюючим органом від`ємного значення з ПДВ обчислена у спосіб, викладений на сторінці 41 Акту перевірки (т. 1, а.с. 78): позивач імпортував в 2024 році товар за гривневою ціною, в якій ПДВ складав 93252342,20 грн, а продав цей товар на внутрішньому ринку з ПДВ 79324084,03 грн, різниця і вказана у ППР як зменшення від`ємного значення з ПДВ.

В даній справі сторонами не заперечувалося та документально підтверджується факт експорту позивачем товару в 2022 році. Відповідні контракти з додатками (т.1, а.с. 141) наявні в матеріалах справи.

Також не був предметом спору факт укладання сторонами експортної угоди додаткових угод, за змістом яких погоджено повернення товару (т. 1, а.с. 176), а також імпорт позивачем відповідної номенклатури товару (т. 1, а.с. 217), в наявності відповідні зведені відомості (т. 7, а.с. 43, 44).

Більш того, позивач не заперечував і факт реалізації товару відповідної номенклатури в серпні 2024 року за ціною нижче імпорту зведені відомості наявні в додатку 4 до Акту перевірки, який надано відповідачем разом з відзивом (т. 7, а.с. 42).

Натомість, предметом спору є фактично правомірність визначення податковим органом бази для порівняння з цінами реалізації позивачем товарів на внутрішньому ринку в 2024 році: згідно позиції контролюючого органу такою базою є ціна з імпортних митних декларацій на постачання товару в Україну в 2024 році, адже позивач цей товар придбав, в той час як позивач наполягає на тому, що порівнювати необхідно звичайні ціни на внутрішньому ринку на дату їх реалізації, адже товар є виробленим (не придбаним) позивачем.

Тобто, йдеться про те, яке саме правило згідно абз. 2 п. 188.1. ст. 188 Податкового кодексу України обрати для оцінки ціни реалізації товару позивачем на внутрішньому ринку: правило для придбаних платником товарів чи правило для вироблених платником товарів.

Для цілей визначення бази оподаткування в операціях з постачання товарів/послуг, пункт 188.1 статті 188 Податкового кодексу України розрізняє два види постачання товарів/послуг:

1) постачання самостійно виготовлених платником податків товарів/послуг - їх база оподаткування не може бути нижче звичайних цін:

2) постачання товарів/послуг, які не є самостійно виготовленими (тобто придбані у інших суб`єктів) платником податків - їх база оподаткування не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03.04.2025 року у справі №400/2777/21.

Вирішення цього питання здійснюється судом виходячи з наступних засад.

На відміну від інших в адміністративному судочинстві тягар доказування покладається на суб`єкта владних повноважень, а не на позивача. При цьому суб`єкт владних повноважень може посилатися лише на докази, які були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що вони не були отримані ним до його прийняття з незалежних від нього причин.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 року у справі №420/9371/22.

Положеннями частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено презумпцію неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, згідно якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13.02.2025 року у справі №420/12149/23.

На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.09.2023 року у справі №200/2859/19-а.

При вирішенні спору цього спору, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 18.10.2023 року у справі №1.380.2019.004162.

У справі Кобець проти України Європейський суд з прав людини, керуючись критерієм доведення поза розумним сумнівом (рішення у справі Авшар проти Туреччини), вказав, що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Принцип оцінки доказів поза розумним сумнівом полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення (рішення від 14.02.2008 у справі Кобець проти України).

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2023 року у справі №826/5397/18.

В своїй сукупності вказані нормативні положення свідчать, що саме відповідач повинен довести існування юридичного складу обставин, за наявності яких він може, а тому правомірно прийняв спірне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3); добросовісно (п. 5); розсудливо (п. 6); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).

Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21.

Досліджуючи природу саме придбання товарів суд зважає на наступне.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26.04.2024 року у справі №620/2591/19, від 19.02.2024 року у справі №818/84/17.

В даному випадку йдеться не про тотожні правовідносини, однак безсумнівно, що зміст «придбання» як юридичної категорії має однакове змістовне навантаження в межах податкових правовідносин, що є предметом судового розгляду.

Так, Верховний Суд фактично вказує, що господарська операція з придбання має економічний зміст, що відображається у договорах.

В межах даної справи натомість не існує договору, по якому позивач придбав спірний товар в 2024 році. Більш того, взагалі не існує будь-якого договору як підстави надходження відповідного товару позивачу, адже таке надходження здійснено в межах правовідносин з виконання умов експортного договору, за яким позивач відповідний товар продавав.

Відповідач не вказав жодного самостійного правочину, згідно якого позивач придбав відповідний товар. Не наведено і будь-яких інших умов такого придбання.

Продовжуючи дослідження природи придбання товару суд зауважує, що, наприклад, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2024 року у справі №814/476/18 вказано, що «фактичне придбання товару позивачем за договорами із зазначеними вище контрагентами підтверджується усіма документами первинного бухгалтерського обліку, що передбачені законодавством, та наявність яких не заперечується відповідачем».

Тобто, доцільно зважати в т.ч. і на бухгалтерське оформлення відповідного товару після спірної операції.

В даній справі позивач неодноразово стверджував, що товар оформлено в порядку storno зворотня бухгалтерська проводка, фактичним результатом якої є відтворення стану бухгалтерського обліку, що існував до первинної проводки.

Як наслідок, і в аспекті бухгалтерського обліку факт придбання товару не знаходить свого підтвердження.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач взагалі не досліджував відповідні питання в ході проведення перевірки.

Правомірність оскаржуваних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд оцінює на момент їх вчинення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.07.2021 року у справі №826/17810/18

В свою чергу суд як орган здійснення правосуддя не повинен та не може при розгляді спору щодо правомірності індивідуально-правового акту фактично створювати нове (доповнювати наявне) обґрунтування підстав прийняття відповідного акту, встановлюючи обставини, які контролюючим органом не досліджувалися взагалі, а тому і не покладені в основу прийнятого рішення. Зворотній підхід порушував би принцип поділу влади та фактично перетворював би суд на контролюючий орган вищого рівня.

В зв`язку з цим, усі обставини, які мали юридичне значення для прийняття спірного рішення, однак не були встановлені контролюючим органом, свідчать про необґрунтованість відповідного індивідуально-правового акту.

Окремо суд звертає увагу на наступне.

Спірна перевірка фактично походить зі змісту рішення ДПС України від 28.01.2025 року №2415/6/99-00-06-01-03-06, якою ППР за результатом попередньою перевірки позивача з цього ж питання частково скасовані.

Важливо, що ДПС України, скасовуючи у відповідній частині ППР, виклала такі мотиви:

"«ввезення товарів у митному режимі «імпорт» не є операцією «постачання» чи «купівлі-продажу» товарів для цілей оподаткування.

Варто зазначити, що АТ «Нікопольський завод феросплавів» не здійснювало операцій з придбання товару (феросилікомарганець МНС17) у нерезидента STALMAG SP. Z.O.O. (Польща, що підтверджується матеріалами перевірки. Відтак, у товариства відсутні підстави для оприбуткування такого товару «за ринковими цінами, зазначеними у митних деклараціях». У митних деклараціях зазначається лише митна вартість товару, що використовується для митних цілей.

Крім того, контролюючим органом у ході перевірки не доведено, що товар, який ввезено на митну територію України в митному режимі «імпорт», є новим товаром, а не тим, що був експортований товариством у 2022 році. Натомість, актом перевірки зафіксовано, що додаткові угоди до контрактів, укладені між АТ «Нікопольський завод феросплавів» та STALMAG SP. Z.O.O. містять перелік митних декларацій та специфікацій, на підставі яких здійснювався експорт, що дозволяє ідентифікувати партії товару, який повернуто.

Також акт перевірки не містить зауважень щодо документального оформлення платником податків операцій з повернення раніше експортованого товару в режимі «імпорту»...

Таким чином, доводи контролюючого органу щодо необхідності визначення АТ «Нікопольський завод феросплавів» ціни реалізації імпортованого товару на рівні митної вартості, зазначеної у митних деклараціях, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Водночас, оскільки імпортовані товари Товариством не придбавались ні поза межами митної території України, ні на митній території України, поняття контрактної (фактурної) вартості також не може бути застосоване до спірних операцій».

При цьому, оскільки виробником такого товару (ферисилікомарганцю МНС17), який повернуто покупцем-нерезидентом, є АТ «Нікопольський завод феросплавів», то згідно з вимогами п. 188.1. ст. 188 ПК України база оподаткування самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін» (сторінки 9-10 рішення)...

Як свідчать матеріали перевірки, аналіз рівня звичайних цін на феросилікомарганець МНС17 контролюючим органом не здійснювався».

Таким чином, контролюючий орган вищого рівню частково скасував первісне ППР за результатом першої перевірки позивача, однак в підсумку відповідач фактично вчинив тотожні дії та прийняв нове ППР, яке оскаржується в даній справі, з тих самих підстав, що визнані ДПС України необґрунтованими.

Зазначене також свідчить на користь протиправності спірних ППР.

Також суд вважає за необхідне оцінити доводи Акту перевірки, що лежать в основі його висновків.

Передусім суд підкреслює, що на сторінці 39 Акту перевірки (перший абзац) відповідач безпосередньо вказує «Феросилікомарганець МНС17 є продуктом виробництва» позивача. Тобто, контролюючий орган цю обставину фактично визнав.

Як наслідок, слід критично поставитись до правозастосування, за яким позивач в підсумку реалізовує свою ж продукцію в 2024 році, однак контролюючий орган заперечує можливість застосування до нього правила поведінки для «вироблених» товарів, хоча буквально сам стверджує, що це «продукт виробництва» позивача, тобто вироблений саме ним.

В цілому змістовно значуща частина Акту перевірки викладена зі сторінки 39, адже далі по тексту відповідач формулює наступний логічний ланцюжок:

1) при виробництві товару позивачем він оцінюється за собівартістю виробленої продукції;

2) при продажі товару на експорт він оцінюється за ціною товару;

3) за такою ж ціною товар позивачу повернуто;

4) відповідно, позивач повинен брати відповідний об`єкт на облік як товар і за ціною, за якою він його реалізовував, а не як вироблена продукція по собівартості.

Саме таким чином відповідач фактично і заперечує можливість співставлення ціни реалізації позивачем товару в 2024 році на внутрішньому ринку зі звичайними цінами, адже зміна вартості товару при його обліку свідчила б, що він є придбаним.

В основі такого висновку перебуває надання визначального юридичного значення митній вартості товару при його імпорті.

Водночас, вирішення цього спору перебуває в площині оцінки тих обставин, яким юридичне значення надає абз. п. 188.1. ст. 188 Податкового кодексу України. Такими обставинами є придбання/виробництво товару продавцем.

Законодавець не надає окремого врегулювання саме тій ситуації, що виникла у даній справі.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

В податковому законодавстві ці положення втілено у пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4, п. 56.21. ст. 56 Податкового кодексу України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Оскільки нормативно-правове регулювання не передбачає порядку втрати товару ознаки «виробленого» суб`єктом господарювання, а також не врегульовує порядок визначення юридичних властивостей товару для спірної в даній справі ситуації (імпорт раніше експортованого товару на підставі розірвання експортного договору, при цьому товар вироблений імпортером), перевагу належить надати способу тлумачення, за якого виробник товару зберігає за собою право на його реалізацію як виробленого товару (тобто, не нижче звичайних цін).

Тим більш, що в даній справі відповідач свої висновки засновує на ігноруванні підстав повернення товару позивачу і відповідному бухгалтерському оформленню, що вже оцінено судом раніше. Тобто, підстав змінювати бухгалтерську вартість товару позивач не мав, оскільки не існує правочину, за яким позивач такий товар придбав.

В цьому аспекті, наприклад, доцільно звернути увагу і на те, що в межах всього Акту перевірки та судового розгляду відповідач конкретно не вказує яким чином позивач розрахувався за товар, який згідно позиції контролюючого органу він придбав. Це пояснюється тим, що рух грошових коштів в спірних правовідносинах позивача з контрагентом взагалі не здійснювався, а всі переміщення товару мали місце в межах правовідносин з реалізації експортної угоди. Натомість, відповідач фактично стверджує, що було дві окремих завершених операції (завершений правочин з експорту і завершений правочин з імпорту), ігноруючи вищевикладений контекст.

Також відповідач порівнює гривневу вартість товару в 2022 році та в 2024 році. Проте, сам відповідач визнає, що ціна товару в євро не змінилась, це ж підтверджується і змістом відповідних митних декларацій, що містяться в матеріалах справи. Отже, не можливо визнати факт збільшення ціни продажу, адже обидва переміщення товару мали місце в межах експортної угоди за ціною продажу в євро, а тому дослідження гривневого еквіваленту ціни є безпідставним. При цьому суд повторює, що вирішення питання про те, з чим порівнювати ціну реалізації товару на внутрішньому ринку, перебуває в межах оцінки природи товару або як придбаного, або як виробленого, а не в залежності від інших обставин, які безпосередньо не впливають на оцінку товару як придбаного/виробленого.

Суд повторює, що відповідач визнавав товар «продуктом виробництва» позивача.

Також відповідач стверджував, що позивач безпідставно оприбуткував товар за первісною собівартістю а не за ціною митних декларацій.

Частково подібне питання, вже вирішувалося Верховним Судом, за результатом відповідного правозастосування підкреслено, що митна вартість товару має юридичне значення лише в межах митних правовідносин.

Так, посилання ж контролюючого органу на пункт 190.1 статті 190 Податкового кодексу України й на те, що ціна імпортованого товару при його подальшій реалізації не може бути меншою за його митну вартість, є безпідставними, адже ця норма регулює оподаткування операцій виключно з імпорту товарів на митну територію України і не стосується правил оподаткування інших господарських операцій. Митна вартість та ціна придбання (договірна ціна) при визначенні бази оподаткування господарських операцій з реалізації на території України імпортованого товару не є тотожними поняттями.

Вказана норма застосовується для розрахунку сплати податку на додану вартість саме при розмитненні товару, а тому не стосується правил оподаткування інших господарських операцій, зокрема операцій з подальшої реалізації товарів на митній території України.

При цьому митна вартість товару використовується виключно в цілях митного оподаткування товарів і ведення митної статистики. Якщо товари реалізовані за ціною, вищою від контрактної (фактурної), але нижчою від митної, база оподаткування податком на додану вартість визначається виходячи з ціни продажу товару.

Жодною нормою законодавства не передбачено, що митна вартість товару, яка визначається для товарів, що ввозяться на митну територію України, є звичайною ціною для такого товару, який реалізується на території України.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.03.2025 року у справі №480/10495/23, від 25.04.2024 року у справі №620/1059/20.

Також цей правовий висновок має юридичне значення і для висновку про те, що вже в межах застосування правила поведінки щодо порівняння ціни реалізації товару позивачем на внутрішньому ринку вже як виробленого (відкинувши правила для придбаного товару), його ціна під час імпорту юридичного значення не має.

Слід звернути увагу і на те, що далі в Акті перевірки відповідач одночасно вказує:

1) позивач укладає з контрагентом додатки до експортних контрактів щодо повернення товару і здійснює імпорт попередньо експортованих товарів за цими ж експортними контрактами 2022-го року;

2) неможливо підтвердити повернення саме того товару, що експортовано в 2022 році.

Зазначене має місце на сторінці 42 Акту перевірки (абзаци 2-5). Вказане свідчить про суперечливість доводів контролюючого органу, який в межах різних аргументів по різному оцінює одну й ту ж обставину.

Далі відповідач також посилається на те, що складські приміщення іноземного контрагента не можуть вмістити всю кількість експортованої продукції. Проте, жодних розрахунків такої площі, загального тоннажу експорту, результатів експорту за іншими контрактами, в т.ч. в розрізі можливих вдалих перепродажів товару контрагентом, відповідач не надає, відсутній і результат затребування такої інформації у іноземного контрагента чи іноземного податкового органу. Натомість використовуються «відкриті інформаційні джерела» невідомого походження, в той час як питання наявності у контрагента, наприклад, угод на зберігання товару з іншими суб`єктами господарювання, взагалі не оцінюється.

Як вже вказував суд, висновки відповідача мали б бути підтверджені згідно стандарту «поза розумним сумнівом», однак в наявності очевидне недотримання вимог такого стандарту доказування.

Також контролюючий орган вказує, що іноземний контрагент зміг реалізувати інші партії експортованого йому позивачем товару. Суд критично ставиться до такого посилання, оскільки воно не містить логічного розвитку в обґрунтування поведінки контролюючого органу в межах даної справи відповідач не заперечував факту переміщення товару, тобто товар дійсно не був реалізований і повернувся позивачу, відповідач це визнав. Як наслідок, обставина реалізації іноземним контрагентом інших партій товару не впливає на вирішення цього спору.

Відповідач також стверджував, що не можливо підтвердити неможливість реалізації іноземним контрагентом саме поставленого в межах спірних правовідносин в 2022 році товару. Проте, відповідач згідно розподілу тягаря доказування має спростовувати таку неможливість, а не заявляти, що він не здатний встановити певну обставину і тому він фактично визнає існування протилежної обставини. Також суд повторює, що це не змінює природи товару, що і було центральним питанням при вирішенні цього спору, як і те, що відповідач на початку цієї ж сторінки Акту перевірки сам стверджує, що повернуто товар, експортований в 2022 році, а вже наприкінці сторінки висловлює сумнів в цій же обставині.

Відповідач також стверджував наявність вини в діях позивача, однак питання вини оцінено лише в межах одного абзацу і взагалі не оцінюється, наприклад, винність позивача в аспекті того, що кошти за товар не сплачував іноземний контрагент позивача, чим позивача фактично лише позбавлено протягом майже двох років як товару, так і коштів за нього. Більш того, сам відповідач визнає, що позивач сплатив митними платежами ПДВ за товар по ціні більшій, ніж ціна подальшої реалізації товару на внутрішньому ринку.

Узагальнюючи вищевикладене суд констатує, що спірний товар при його продажі на внутрішньому ринку України в 2024 році під дію правила поведінки для поводження з виробленим, а не придбаним товаром, в зв`язку з чим порушення могло б існувати лише при невідповідності цін продажу звичайним цінам, контролюючим органом не встановлено та не досліджувалося.

Отже, суд констатує наявні підстав для задоволення позову, оскільки відповідач, на якого в силу приписів частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладений тягар доказування правомірності свого рішення, не довів належними, допустимими та достатніми доказами правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення №000/409/32-00-07-08 від 27.06.2025 р.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.12.2023 року у справі №140/2949/22.

В свою чергу ППР №000/408/32-00-07-08 має похідний характер, оскільки стосується неподання позивачем декларацій на суму, донараховану згідно ППР №000/409/32-00-07-08. Оскільки судом вже встановлено, що позивач не повинен був визначати ПДВ у відповідному розмірі, відсутні підстави і для висновку про те, що на такий розмір позивач протиправно не склав податкові декларації.

Суд зауважує, що подібне правозастосування щодо цього ж позивача та іноземного контрагента здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 10.09.2025 року у справі №160/7913/25.

Щодо пояснень відповідача про суб`єктний склад засновників позивача суд зазначає наступне.

Відповідач є українським суб`єктом господарювання, а спірні правовідносини виникли в межах національної правової системи. Сам відповідач також діє згідно принципу законності, тобто - лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Національним законодавством не створено окремих правил поведінки щодо відображення звітності з ПДВ для підприємств, в яких склад засновників, бенефіціарів та пов`язаних містить підсанкційних осіб. Отже, в спірних правовідносинах відповідач має поводитись згідно принципу законності, який в спірних правовідносинах (саме щодо заявлення ПДВ та його перенесення на наступний період) прирівнює становище позивача до інших суб`єктів господарювання без згаданих обставин щодо суб`єктного складу засновників, бенефіціарів чи пов`язаних осіб.

Так, наприклад, позивач в цілому зарахував на наступний податковий період ПДВ на понад 280 мільйонів гривень, а контролюючий орган прийняв спірні ППР щодо ПДВ на майже 14 мільйонів гривень, не висловивши зауважень до інших сум. Однак, якби позивачу саме на рівні законодавства було б заборонено заявляти та переносити на наступні періоди ПДВ по операціям, то відповідне регулювання стосувалося б усіх задекларованих сум ПДВ.

Відповідач відповідних правил поведінки не вказав з огляду на їх відсутність. Відповідно, вказані обставини не мають юридичного значення для вирішення цього спору.

В свою чергу наявні нормативні обмеження в праві на отримання бюджетного відшкодування не є обмеженням на формування від`ємного значення з ПДВ.

Більш того, в Акті перевірки та ППР відповідні обставини застосування санкцій не відображені як безпосередня підстава для висновків контролюючого органу.

Отже, такі пояснення не впливають на вирішення спору по суті.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 30280,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 10.07.2025 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 310, ) до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (49600, м. Дніпро, просп. Олександра Поля, буд. 57, ) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 27.06.2025 року №000/409/32-00-07-08, №000/408/32-00-07-08.

Стягнути з Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (49600, м. Дніпро, просп. Олександра Поля, буд. 57, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 310, ) сплачений судовий збір у розмірі 30280,00 гривень (тридцять тисяч двісті вісімдесят гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 07 жовтня 2025 року.

Суддя Н.В. Боженко