Справа № 480/308/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 р. Справа № 480/308/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.07.2024, головуючий суддя І інстанції: А.І. Сидорук, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 22.07.24 по справі № 480/308/23

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_2

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_2 (далі- відповідач, в/ч НОМЕР_2 , апелянт), в якій просив:

-визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати йому у день виключення зі списків військової частини грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, індексації грошового забезпечення та невірного нарахування грошового забезпечення в цілому;

-зобов`язати в/ч НОМЕР_2 виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 28.11.2021 по 14.12.2022, у сумі 164 420,55 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 позов задоволено .

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_2 у невиплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з в/ч НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 29.11.2021 до 13.12.2022, у розмірі 164 916,20 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з в/ч НОМЕР_2 за рахунок бюджетних асигнувань, 1644,20 грн витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд, частково задовольняючи позовні вимоги позивача за період з 29.11.2021 по 13.12.2022 в сумі 164420 грн 55 коп , зазначив в резолютивній частині судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, який вказував у позові інший період з 28.11.2021 по 14.12.2022 та суму 164916 грн 20 коп. Зазначене є порушенням норм Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України).

Звернув увагу на відсутність підстав для застосування ст.117 КЗпП України, оскільки на момент виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 позивач погодився з проведеним розрахунком всіх виплат, які йому були виплачені військовою частиною.

Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, Верховного Суду у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі №461/6803/16-ц, зазначив про незастосування судом принципу співмірності під час розрахунку суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, який він повинен був застосувати.

Зауважив, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.117 КЗпП України в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин № 2352-ІХ від 01.07.2022, який набув чинності 19.07.2022, яким обмежено виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні 6 місяцями.

Позивач правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 КАС України розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Позивач проходив військову службі в складі в/ч НОМЕР_2 .

Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби від 11.09.2021 №416-ОС майстер-сержанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до Витягу з наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 15.11.2021 №533-ОС були внесені зміни до наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 11.09.2021 №416-ОС, згідно з якими остаточною датою закінчення проходження військової служби ОСОБА_1 вважати 28 листопада 2021 року (а.с.8).

Згідно з архівною відомістю за 2021 рік ОСОБА_1 було нараховано остаточний розрахунок у листопаді та грудні 2021 року всього 263 751,17 грн (174 859,65 грн +88 891,52).

23.06.2022 рішенням Сумського окружного адміністративного суду у справі №480/182/22 відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січня 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104899549).

Згідно з розрахунковим листом ОСОБА_1 за липень 2022 року на виконання зазначеного судового рішення позивачу була нарахована сума 43 655,55 грн.

27.07.2022 позивачу було сплачено на картку 42 976,30 грн за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору, що підтверджується випискою з карткового рахунку АТ КБ ПРИВАТ БАНК.

12.08.2022 рішенням Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/183/22 зобов`язано відповідача провести перерахунок та виплату позивачу з 29.01.2020 по 28.11.2021 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, інших додаткових видів грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні, шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 № 704, з урахуванням виплачених сум (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105712468).

Згідно з розрахунковим листом ОСОБА_1 за жовтень 2022 року на виконання зазначеного судового рішення позивачу була нарахована сума 108 319,54 грн.

21.10.2022 позивачу було сплачено на картку 106 702,75 грн за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору, що підтверджується випискою з карткового рахунку АТ КБ ПРИВАТ БАНК.

01.12.2022 рішенням Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/6156/22 зобов`язано відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, встановленої ч. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з 2013 року по 2018 рік (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107621923).

Згідно з розрахунковим листом ОСОБА_1 за грудень 2022 року на виконання зазначеного судового рішення позивачу була нарахована сума 14 714,76 грн.

14.12.2022 позивачу було сплачено на картку 14 551,43 грн за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору, що підтверджується випискою з карткового рахунку АТ КБ ПРИВАТ БАНК.

Згідно з довідкою в/ч НОМЕР_2 про доходи ОСОБА_1 від 12.02.2024 № 82, розмір його грошового забезпечення за вересень 2021 року складає 13 236,63 грн, за жовтень 2021 року - 13236,63 грн.

У зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції підтвердив право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі ст.117 КЗпП України. При цьому суд застосував до спірних правовідносин положення ст.117 КЗпП України в редакції, яка діяла до та після внесення до неї змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ). Суд визначив суму, яка підлягає стягненню на користь позивача за період з 29.11.2021 по 18.07.2022 без застосування принципу співмірності, зазначивши, що це право, а не обов`язок суду. Суд зауважив, що сума, яку не виплатили позивачу вчасно при звільненні, перевищує суму середнього заробітку за період з 29.11.2021 по 18.07.2022, тому підстави для застосування принципу співмірності відсутні. Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.07.2022 по 13.12.2022, суд обмежив виплату 6 місяцями, без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Колегія суддів погоджується з загальними висновками суду першої інстанції, але вважає помилковими висновки щодо визначення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 4 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі-Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. .

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Колегія суддів зазначає, що спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку з затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства стосовно військовослужбовців не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції з приводу застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закон №2352-ІХ і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є правомірність та розмір стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні.

Позивача виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 28 листопада 2021 року.

Згідно з архівними відомостями за 2021 рік , позивачу нараховано при звільненні з військової служби грошове забезпечення в сумі 263 751,17 грн (174859,65 +88891,52 грн).

Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачу (у зв`язку з виключенням зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення) індексації грошового забезпечення, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, правильно розрахованого грошового забезпечення на загальну суму 166689,95 грн (43655,65 грн +108319,54 грн + 14714,76 грн).

Зазначені суми (за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору) відповідач виплатив лише 27.07.2022, 21.10.2022 та 14.12.2022 на виконання судових рішень (справи №480/182/22, 480/183/22, 480/6156/22).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до та після внесення до неї змін Законом № 2352-ІХ. При цьому суд визначив суму, яка підлягає стягненню на користь позивача за період з 29.11.2021 по 18.07.2022 без застосуванням принципу співмірності, а за період з 19.07.2022 по 13.12.2022, обмеживши виплату 6 місяцями та без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Колегія суддів зазначає, що спірним у цих правовідносинах є період з 29.11.2021 (перший день після виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення та затримки розрахунку) до 13.12.2022 (останній день перед остаточним розрахунком), який судом першої інстанції визначено правильно.

Враховуючи положення ст. 117 КЗпП України, в редакції чинній до змін внесених Законом №2352-ІХ) колегія суддів зазначає, що на час виключення позивача зі списків особового складу, стаття 117 КЗпП України не передбачала жодного обмеження періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Як наслідок, при вирішенні спору за зазначений період, колегія суддів вважає такою, що підлягають врахуванню редакція ст. 117 КЗпП України (період до 19.07.2022) та редакція ст. 117 КЗпП України, яка діяла з 20.07.2022 ( період з 20.07.2022 по 13.12.2022).

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо застосування принципу співмірності у період до 19.07.2022 та з його посиланнями на правові висновки Великої Палати Верховного Суду , викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі, викладеною у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Колегія суддів звертає увагу, що на час проведення з позивачем повного розрахунку 14.12.2022 та на день звернення до суду з цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.

Суд першої інстанцій під час вирішення цього спору керувався приписами статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла як до, так і після набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року).

Колегія суддів погоджується із цим висновком і зазначає, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 29.11.2021 по 13.12.2022, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19.07.2022) і після цього:

1) період з 29 листопада 2021 року до 18 липня 2022 року, до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду у справі №761/9584-15-ц щодо застосування принципу співмірності, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;

2) період з 19 липня 2022 року до 13 грудня 2022 року, до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Такий правовий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі, викладеною у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Тобто, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Колегія суддів враховує посилання апелянта на правові висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та судовою палатою Верховного Суду з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/2019 про необхідність застосування судом принципу співмірності під час розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, але з урахуванням останньої правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі, викладеною у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц відступила від правових висновків Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, на які посилається апелянт. Суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 та у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16 та правові висновки Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі №461/6803/16-ц.

Щодо розрахунку середнього заробітку за період з 29.11.2021 до 18.07.2022 колегія суддів зазначає наступне.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період..

Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі-Порядок №260)

Як вбачається з положень п. 7 Порядку № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Отже, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою в/ч НОМЕР_2 про доходи ОСОБА_1 від 12.02.2024 №82 , його грошове забезпечення за вересень 2021 року складає 13236,63 грн, за жовтень 2021 року складає 13236,63 грн. Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два повні календарні місяці перед настанням події припинення публічної військової служби складає 433,99 грн (( 13236,63 грн за вересень 2021 + 13236,63 грн за жовтень 2021) / (30 днів вересня 2021 року + 31 день жовтня 2021 року).

Колегією суддів встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 (28.11.2021) відповідачем не виплачено індексацію грошового забезпечення, перерахунок грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки на загальну суму 166 689,95 грн (43655,65 грн + 108319,54 грн + 14714,76 грн).

Зазначена сума була виплачена різними платежами ( за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору) , а саме: 27.07.2022, 21.10.2022, 14.12.2022.

Отже, зазначені виплати були сплачені позивачу поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.

Загальні кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 29.11.2021 по 18.07.2022 становить 232 календарні дні.

Таким чином, середній заробіток за затримку розрахунку за період з 29.11.2021 по 18.07.2022 становить 100 685,68 грн (433,99грн * 232 календарні дні).

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки виплати позивачеві індексації грошового забезпечення, перерахунку розміру грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки - по день фактичного розрахунку, колегія суддів враховує те, що впродовж проходження військової служби (до звільнення зі служби 28.11.2021) позивач індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки з 2013 року по 2018 рік не отримував, за перерахунком розміру грошового забезпечення з 29.01.2020 по 28.11.2021 не звертався, а звернувся з цих питання вперше у січні 2022, а потім - у вересні 2022 року до Сумського окружного адміністративного суду з відповідними позовами до відповідача, тобто через 2 місяці з дня його звільнення (згідно з відомостями, що містяться на порталі Судова влада України).

Зазначена обставина, на переконання колегії суддів, є достатньою для застосування принципу співмірності під час обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 29.11.2021 по 18.07.2022.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.

Переходячи безпосередньо до розрахунку, колегія суддів зазначає, що спочатку визначається відсоткове співвідношення загальної суми, що підлягала виплаті при звільненні позивача зі служби- 263 751,17 грн, та суми, що не була виплачена в день звільнення, тобто виплату якої затримано- 166 689,95 грн.

Отже, загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 430 441,12 грн (263 751,17 грн+ 166 689,95 грн).

Невиплачена позивачу при звільненні сума на виконання судового рішення, з якою пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України , становить 166 689,95 грн.

Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити: 38,73% (166 689,95 грн * 100% : 430 441,12 грн).

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 29.11.2021 по 18.07.2022 , з урахуванням істотної частки 38,73 % становить: 38 995,56 грн ( 100 685,68 грн * 38,73 % : 100%), а не 100 685,68 грн , як помилково зазначив суд першої інстанції, не застосувавши принцип співмірності під час обрахунку середнього заробітку за цей період.

Колегія суддів переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вважає слушними доводи апелянта про помилковість незастосування судом першої інстанції принципу співмірності під час розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 29.11.2021 по 18.07.2022.

Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 19.07.2022 по 13.12.2022, суд першої інстанції правильно обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток, шістьма місяцями та не застосував принцип співмірності, що повністю узгоджується з правовими висновками у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22. За розрахунком суду сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за цей період склала 64 230,52 грн ( 433,99 грн* 148 календарні дні). У зв`язку з наведеним, доводи апелянта в частині необхідності застосування судом принципу співмірності за період з 19.07.2022 по 13.12.2022 не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів вважає також слушним доводи апеляційної скарги про не зазначення в резолютивній частині судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та вважає за необхідне скасувати судове рішення в цій частині, зазначивши про його часткове задоволення.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2021 по 13.12.2022 становить 103 186,08 грн (38995,56 грн + 64 230,52 грн), а не 164 916,20 грн, як помилково зазначив суд у своєму рішення, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням постанови про часткове задоволення позовних вимог в частині суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під підчас розгляду позовних вимог ОСОБА_1 неправильно застосував положення ст.117 КЗпП України до спірних правовідносин, без урахування правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного Суду, викладеної у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та, як наслідок, помилився у розрахунку суми середнього заробітку, яку відповідач зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі № 480/308/23 скасувати.

Ухвалити постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2021 до 13.12.2022 у розмірі 103 186 грн (сто три тисячі сто вісімдесят шість) гривень 08 копійок.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі № 480/308/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін