Справа № 520/6614/25
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 р. Справа № 520/6614/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 року (ухвалене суддею Бабаєв А.І.) по справі № 520/6614/25

за позовом ОСОБА_1

до Вищого антикорупційного суду

про визнання протиправною бездіяльність та стягнення компенсації втрати частини доходів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищого антикорупційного суду, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Вищого антикорупційного суду з невиплати у червні 2024 року судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у вигляді суддівської винагороди за листопад 2023 року; стягнути з Вищого антикорупційного суду на користь судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у вигляді суддівської винагороди за листопад 2023 року у сумі 2247,64 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Вищого антикорупційного суду з невиплати у червні 2024 року судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а саме за несвоєчасну виплату недоплаченої суми суддівської винагороди за період з 01.11.2023 р. по 28.06.2024 р.; зобов`язано Вищий антикорупційний суд виплатити судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а саме за несвоєчасну виплату недоплаченої суми суддівської винагороди за період з 01.11.2023 р. по 28.06.2024 р.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивач вважає, що саме стягнення з відповідача на його користь суми компенсації, а не покладення на нього зобов`язання виплатити таку компенсацію, є у даному випадку єдиним ефективним способом правового захисту його порушеного права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 р. в справі № 520/36426/23, яке набрало законної сили, стягнуто з Вищого антикорупційного суду на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 по 30 листопада 2023 р. у розмірі 45042,79 грн.

28.06.2024 р. відповідачем на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 р. в справі № 520/36426/23 виплачено на користь позивача 36259,45 грн.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо з невиплати у червні 2024 року судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у вигляді суддівської винагороди за листопад 2024 року, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з наявних підстав для нарахування та виплати позивачу втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоплаченої суддівської винагороди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з Вищого антикорупційного суду на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у вигляді суддівської винагороди за листопад 2023 року у сумі 2247,64 грн., суд першої інстанції виходив з того, що Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено виплату спірної компенсації, а не її стягнення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. № 2050-ІІІ, (в подальшому Закон № 2050-ІІІ) визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 Закону № 2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до статей 3, 4 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно із ч.1 ст.7 Закону № 2050-III, відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок № 159, відповідно до пункту 2 якого компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Згідно із п. 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Із урахуванням вищевикладених норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 р. в справі № 520/36426/23 стягнуто з Вищого антикорупційного суду на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 по 30 листопада 2023 р. у розмірі 45042,79 грн.

28.06.2024 р. відповідачем на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 р. в справі № 520/36426/23 виплачено на користь позивача 36259,45 грн.

Відповідно до розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві, сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням установлених строків виплати суми недоплаченої суддівської винагороди повинна складати 2247,64 грн.

Проте компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати суми недоплаченої суддівської винагороди, яку позивач просить стягнути, йому нарахована не була, а отже вказана позовна вимога позивача є передчасною та задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за правилами завдань та основних засад адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративні суди не можуть собою чи діяльністю з відправлення судочинства підміняти функції і здійснювати повноваження суб`єктів владних повноважень, визначених для останніх на основі закону.

Враховуючі вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що саме на відповідача покладено обов`язок обчислення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати суми недоплаченої суддівської винагороди, утім, як установлено, відповідач не вчинив жодної із дій, визначеної Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком № 159.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у вигляді суддівської винагороди за листопад 2023 року у сумі 2247,64 грн.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність Вищого антикорупційного суду з невиплати у червні 2024 року судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а саме за несвоєчасну виплату недоплаченої суми суддівської винагороди за період з 01.11.2023 р. по 28.06.2024 р. та зобов`язання Вищий антикорупційний суд виплатити судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а саме за несвоєчасну виплату недоплаченої суми суддівської винагороди за період з 01.11.2023 р. по 28.06.2024 р.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 по справі № 520/6614/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін