Справа № 520/5572/25
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 р. № 520/5572/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Харківської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України (61005, м. Харків, вул. Миколаївська, 16-Б, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся представник позивача з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Харківської митниці від 11 лютого 2025 р. № 87-о «Про звільнення»;

- поновити позивача на посаді головного державного інспектора митного поста «Бабаї» Харківської митниці на період проходження військової служби ОСОБА_2 ;

- стягнути з Харківської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України (61005, м. Харків, вул. Миколаївська, буд. 16-б, ) на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та витрати на правову допомогу;

- звернути рішення до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді, а також стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.

Керуючись приписами ст. 171, 257, 262 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 258 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 30.05.2024 р. Харківською митницею, як відокремленим підрозділом Державної митної служби України в особі в.о. начальника Харківської митниці Танцерова А.О. та громадянином ОСОБА_1 укладено контракт № 24 про проходження державної служби, яким позивач переведений на рівнозначну посаду головний державний інспектор митного поста «Бабаї» Харківської митниці на період проходження військової служби ОСОБА_2

14 січня 2025 року Харківська митниця як відокремлений підрозділ Державної митної служби України в особі в.о. начальника ОСОБА_3 попередила позивача, головного державного інспектора митного поста «Бабаї» Харківської митниці (на період проходження служби в ЗСУ ОСОБА_2 ) про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Одночасно у цьому попередженні із посиланням на абзац другий частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей позивача та у межах функціонування Держмитслужби України за моделлю єдиної юридичної особи запропоновано одну з рівнозначних або нижчих посад у: Координаційно - моніторинговій митниці; Рівненській митниці; Дніпровській митниці; Одеській митниці; Енергетичній митниці; Івано-франківській митниці; у Запорізькій митниці; Хмельницькій митниці; Чернівецькій митниці; Кропивницькій митниці; Закарпатській митниці; Житомирській митниці; Тернопільській митниці; Вінницькій митниці; Черкаській митниці, Волинській митниці, Полтавській митниці, Київській митниці.

Наказом Харківської митниці від 11 лютого 2025 р. № 87-о «Про звільнення» припинено державну службу та звільнено позивача, головного державного інспектора митного поста «Бабаї» Харківської митниці, з займаної посади 13.02.2025 у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців.

Цим же наказом припинено 13.02.2025 дію контракту № 24 про проходження державної служби від 30.05.2024, укладеного Харківською митницею, як відокремленим структурним підрозділом Державної митної служби України, з головним державним інспектором митного поста «Бабаї» ОСОБА_1 , у зв`язку з його звільненням.

Позивач вважає звільнення незаконним, а спірний наказ про звільнення - протиправним, що стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі по тексту - Закон № 889-VIII).

Згідно п. 1 ст.1 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Нормами ст. 5 Закону № 889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX) у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється: 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону) (Пункт 4 частини першої статті 83 із змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX від 19.09.2019, № 1285-IX від 23.02.2021).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до абзацу 1 частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, викладеній у Законі №440-ІХ, який прийнятий 14.01.2020 і набрав чинності 13.02.2020) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (частина четверта статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, викладеній у Законі №440-ІХ).

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, викладеній у Законі №1285-ІХ, який прийнятий 23.02.2021 і набрав чинності 06.03.2021) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VIII дає підстави для висновку, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення передбачала різні редакції.

Так, редакція норми ст. 87 Закону № 889-VIII станом на день попередження позивача про звільнення та на день його звільнення з державної служби визначала підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), особливості її застосування (попередження про наступне вивільнення одночасно направляється з пропозицією рівнозначної посади або як виняток нижчої посади відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей) і внаслідок відмови від запропонованих посад (у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87).

При цьому, вказівка на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю, відсутня.

Суд зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин процедура звільнення повністю була врегульована приписами Закону № 889-VIII, що виключає застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України, окрім врахування переважного права на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, про що вказано в абзаці другому частини третьої ст. 87 Закону № 889-VIII.

Аналіз наведених вище приписів Закону № 889-VIII вказує, що, як на день попередження позивача про звільнення, так і на день його звільнення, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення були:

- скорочення чисельності або штату державних службовців;

- скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців;

- реорганізація державного органу.

При цьому, у разі звільнення державного службовця з підстав, визначених у пункті 1 частини першої ст. 87 Закону № 889-VIII, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. І лише, якщо державний службовець відмовляється від такого переведення, роботодавець звільняє такого державного службовця.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.10.2023 року у справі № 380/10238/21 суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби, відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Враховується і переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суд.

Суд зазначає, що спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку із звільненням позивача наказом відповідача від 11 лютого 2025 р. № 87-о «Про звільнення» з посади головного державного інспектора митного поста «Бабаї» Харківської митниці, 13.02.2025 у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців. Підстава: попередження про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців ОСОБА_1 від 14.01.2025, лист Харківської митниці від 05.02.2025 № 7.14-1/12/10/846.

Також, цим наказом припинено 13.02.2025 дію контракту № 24 про проходження державної служби від 30.05.2024, укладеного Харківською митницею, як відокремленим підрозділом Державної митної служби України, з головним державним інспектором митного поста «Бабаї» ОСОБА_1 , у зв`язку із його звільненням.

Надаючи оцінку спірному наказу, суд зазначає наступне.

Як зазначалось вище, згідно з частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов зазначив, що для максимального збереження кадрового потенціалу, дотримання вимог законодавства про працю та державну службу було здійснено всі можливі заходи щодо пропонування посад та подальшого працевлаштування посадових осіб Харківської митниці в інших територіальних органах Держмитслужби, де наявні вакантні посади.

Так, Харківською митницею направлено листи до територіальних органів Державної митної служби України від 27.12.2024 № 714-1/12-01/7/7924 та до апарату Держмитслужби від 06.01.2025 №7.14-1/12-01/4/152 щодо надання інформації стосовно наявних вакантних посад, з метою забезпечення працевлаштування та пропонування співробітникам митниці.

Разом з тим для виконання вказаних вище заходів, у порядку переведення, відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 Закону України від 10 грудня 2015 року №889- VIII «Про державну службу» наголошено про наявність вакантних посад у Координаційно-моніторинговій митниці (листи від 02.12.2024 №7.9/12/7/3976, від 03.01.2025 №7.9//12/7/22), у Рівненській митниці (листи від 09.12.2024 №7.13-1/12/7- 12/7489, від 06.01.2024 №7.13-1/12/7/-40/127), у Дніпровській митниці (лист від 18.12.20274 №7.5-2/12-01/7/7621), у Одеській митниці (листи від 12.12.2024 №7.10- 1/17.2/7/21815, від 06.01.2025 №7.10-2/12-01/7/273), у Енергетичній митниці (лист від 20.12.2024 № 7.6-1/12/7/5956), у Івано-Франківській митниці (лист від 25.12.2024 № 7.21-1/12/7/4720, лист від 08.01.2025 №7.21-1/12/7/137), у Запорізькій митниці (лист від 31.12.2024 № 7.20-1/12/7/4402), у Хмельницькій митниці (лист від 03.01.2024 №7.26-2/12/7/88), у Чернівецькій митниці (лист від 06.01.2025 №7.2-1/7/139), у Кропивницькій митниці (лист від 03.01.2025 №7.22-1/12/7/90), у Житомирській митниці (лист від 06.01.2025 №7.19-1/12/7/127), у Тернопільській митниці (лист від 06.01.2025 №7.25-1/12/7/144), у Вінницькій митниці (лист від 07.01.2025 №7.12-1/12- 02/7/163), у Закарпатській митниці (лист від 07.01.2025 №7.7-1/12-01/7/218), у Черкаській митниці (лист від 09.01.2025 №7.27-1/12/7/147), у Волинській митниці (лист від 09.01.2025 №7.3-1/12-02/7/551), у Полтавській митниці (лист від 10.01.2025 №7.23-1/12/7/185), у Київській митниці (лист від 10.01.2025 №7.8/12-02/7/591), у Миколаївській митниці (лист від 17.01.2025 №7.16-1/12/7/225), у Одеській митниці (лист від 05.02.2025 №7.10-1/17.2/7/1934), у Кропивницькій митниці (лист від 05.02.2025 №7.22-1/12/7/512), у Хмельницькій митниці (лист від 06.02.2025 №7.26- 1/12/7/554).

Відповідно до наказу Державної митної служби України від 02.12.2024 № 1291 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Держмитслужби», яким скорочено граничну чисельність працівників митниці на 60 посад, Харківською митницею, з метою дотримання гарантій, передбачених законодавством про державну службу, керуючись абзацом першим частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), ОСОБА_1 було попереджено про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, та керуючись абзацом другим частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, з урахуванням професійної підготовки, професійних компетентностей та переважного права, ОСОБА_4 було запропоновано одну з більше 100 рівнозначних або нижчих вакантних посад, відповідно до Попередження про наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців від 14.01.2025.

Поряд із цим, ОСОБА_1 листом Харківської митниці від 05.02.2025 №7.14- 1/12/10/846 повторно було запропоновано розглянути питання щодо переведення на інші рівнозначні посади або нижчі посади державної служби в інших територіальних органах Держмитслужби та у разі виявлення бажання працевлаштуватися на запропоновані посади, відповідно до положень статті 41 Закону України №889-VIII, у порядку переведення до інших митниць Державної митної служби України, завчасно звернутися до управління по роботі з персоналом Харківської митниці, за адресою: м. Харків, вул. Миколаївська, 16-б, каб. 17 або каб. 24.

Тобто, в матеріалах справи фактично міститься два окремі документи, якими позивача попереджено про наступне звільнення від 14.01.2025 та лист від 05.02.2025, яким позивача проінформовано про конкретний перелік різнозначних чи нижчих посад.

Водночас суд вважає, що попередження від 14.01.2025 про можливе звільнення, з посиланням на листи від 02.12.2024 №7.9/12/7/3976, від 03.01.2025 №7.9//12/7/22, від 09.12.2024 №7.13-1/12/7- 12/7489, від 06.01.2024 №7.13-1/12/7/-40/127, від 18.12.20274 №7.5-2/12-01/7/7621, від 12.12.2024 №7.10- 1/17.2/7/21815, від 06.01.2025 №7.10-2/12-01/7/273, від 20.12.2024 № 7.6-1/12/7/5956, від 25.12.2024 № 7.21-1/12/7/4720, від 08.01.2025 №7.21-1/12/7/137), від 31.12.2024 № 7.20-1/12/7/4402, від 03.01.2024 №7.26-2/12/7/88, від 06.01.2025 №7.2-1/7/139, від 03.01.2025 №7.22-1/12/7/90, від 06.01.2025 №7.19-1/12/7/127, від 06.01.2025 №7.25-1/12/7/144, від 07.01.2025 №7.12-1/12- 02/7/163, від 07.01.2025 №7.7-1/12-01/7/218, від 09.01.2025 №7.27-1/12/7/147, від 09.01.2025 №7.3-1/12-02/7/551, від 10.01.2025 №7.23-1/12/7/185, від 10.01.2025 №7.8/12-02/7/591, від 17.01.2025 №7.16-1/12/7/225, від 05.02.2025 №7.10-1/17.2/7/1934, від 05.02.2025 №7.22-1/12/7/512, від 06.02.2025 №7.26- 1/12/7/554, слід сприймати критично, оскільки воно носило інформативний характер.

Суд зазначає, що таке попередження вказувало лише на перелік листів територіальних органів ДМС України. Переліку запропонованих позивачу різнозначних чи нижчих посад таке попередження не містило.

Водночас, у листі від 05.02.2025 містився конкретний перелік різнозначних чи нижчих посад, однак таке інформування, в порушення вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» відповідач надіслав позивачу за тиждень до майбутнього звільнення (Наказом Харківської митниці від 11 лютого 2025 р. № 87-о позивача було звільнено з з посади головного державного інспектора митного поста «Бабаї» Харківської митниці), тобто з порушенням строку - не пізніше ніж за 30 календарних днів, як того вимагає закон.

Суд відхиляє посилання відповідача на те, що позивача було ознайомлено щодо наявних вакантних посад листами від 02.12.2024, 03.01.2025, 09.12.2024, 06.01.2024, 18.12.20274, 12.12.2024, 06.01.2025, 20.12.2024, 25.12.2024, 08.01.2025, 31.12.2024, 03.01.2024, 06.01.2025, 03.01.2025, 06.01.2025, 06.01.2025, 07.01.2025, 07.01.2025, 09.01.2025, 10.01.2025, оскільки вказані листи були надані раніше, ніж відбулось попередження позивача про наступне звільнення та без відповідного взаємозв`язку з останнім.

Тож, такі листи мали інформативний характер та вказували на можливість скласти заяву на переведення на роботу до інших структурних підрозділів митної служби, що не пов`язано із можливим звільненням.

Також, суд звертає увагу на те, що у відомостях (листах) ознайомлення не вказано с чим саме були ознайомлені працівники, зокрема позивач, а лише міститься посилання на листи територіальних митниць невідомого змісту. Так, представлені відповідачем відомості не містить конкретизованого переліку цих посад.

Суд зауважує, що встановлена законодавством можливість скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури, штатного розпису (змінами в організації виробництва і праці) державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників (пропонування наявної роботи за відповідною професією чи спеціальністю), які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

За приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 492 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №821/595/16, від 31.03.2020 у справі №826/6148/16, від 11.06.2020 у справі №826/19187/16, від 26.05.2021 у справі №140/90/20, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, від 26.01.2023 року у справі №160/336/20.

Отже, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідачем у даній справі не було доведено належним чином відсутність вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу.

Суд зауважує, що вимога закону про одночасність попередження і пропонування посад має не формальний, а змістовний характер.

Так, у розумінні частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII пропонування передбачає індивідуалізовану пропозицію конкретної посади (із зазначенням найменування, категорії, місця проходження служби, основних функцій та відповідності професійним компетентностям державного службовця), яка реально існує на момент пропонування і може бути зайнята без проведення конкурсу у порядку, передбаченому спеціальним законом.

Надання працівникові загальних довідок чи переліків листів інших митниць про «наявність вакансій» без конкретизації саме запропонованої йому посади не відповідає змісту обов`язку запропонувати посаду і не створює юридичних наслідків для виникнення у працівника обов`язку визначитися щодо переведення.

В оскаржуваних правовідносинах відповідач, посилаючись на «понад 100 вакансій у різних митницях», фактично надав позивачеві інформацію про потенційні можливості працевлаштування у системі Держмитслужби, однак не довів, що одночасно з попередженням 14.01.2025 позивачеві було персонально запропоновано хоча б одну конкретну рівнозначну (або як виняток нижчу) посаду із зазначеними юридично значущими реквізитами та умовами.

Як зазначалося, більшість наданих відповідачем листів територіальних митниць датовані періодом грудень 2024 січень 2025, не містять персоналізованих пропозицій і не підтверджують реальної вакансій саме на день звільнення.

Крім того, суд критично оцінює твердження відповідача про відмову позивача від переведення, з огляду на наступне.

За приписами абзацу третього частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII правові наслідки у вигляді можливості звільнення у зв`язку зі скороченням настають лише у разі відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відмова від наданого відповідачем у згаданих листах переліку потенційних вакансій чи від можливості розглянути питання переведення не є відмовою від конкретної запропонованої посади у розумінні положень вищезазначеної норми права.

В даному випадку, у відповідача були відсутні підстави для завершення процедури звільнення позивача як такої, що відповідає вимогам статті 87 Закону № 889-VIII.

Суд звертає увагу, що обов`язок роботодавця пропонувати всі наявні відповідні вакансії носить тривалий характер та виникає з моменту попередження і триває до дня звільнення.

Відповідачем не надано доказів моніторингу та пропонування позивачеві усіх наявних рівнозначних (або, як виняток, нижчих) посад, які могли з`являтися у відповідних підрозділах у період з 14.01.2025 до 13.02.2025, а також доказів фактичної відсутності таких посад станом на день звільнення.

Крім того, твердження відповідача про врахування переважного права позивача на залишення на роботі не підтверджені належними і допустимими доказами. Відповідач не надав жодних матеріалів порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності праці працівників відповідної категорії, з-поміж яких здійснювався відбір для вивільнення, не вказав, за якими критеріями ким саме було надано перевагу у залишенні на службі. Отже, обов`язок щодо врахування переважного права виконано не було.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

В даному випадку відповідач не довів сукупності необхідних умов правомірності звільнення позивача, належного й одночасного з попередженням пропонування позивачеві конкретних рівнозначних/нижчих посад; реальної відсутності відповідних посад протягом усього періоду до дня звільнення; наявності юридично значущої відмови позивача саме від запропонованої посади; належного врахування переважного права залишення на посаді.

Частина 6 ст.43 Конституції України, гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, набула чинності для України 11 вересня 1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до п.п. 1,3 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного наказу Харківської митниці від 11 лютого 2025 р. № 87-о «Про звільнення» відповідач діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи, та всупереч вимогам чинного законодавства.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено (доказано) правомірності власного рішення наказу від 11 лютого 2025 р. № 87-о «Про звільнення», яке є предметом оскарження у даній справі.

Доводи відповідача про те, що Харківська митниця діяла у повній відповідності до вимог Закону №889-VIII, Кодексу законів про працю України, з дотриманням прав позивача є такими, що не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи.

Підсумовуючи наведене вище, суд вважає, що оскаржуваний наказ відповідача, яким позивача було звільнено, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу ч.ч. 1 і 2 ст. 235 КЗпП України є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України в постанові від 16.10.2012 у справі № 21-267а12 дійшов висновку, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в ч.1 ст.235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

За таких умов та на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд має достатньо підстав для поновлення позивача на посаді головного державного інспектора митного поста «Бабаї» Харківської митниці на період проходження військової служби ОСОБА_2 , тобто, на тій посаді і в тому органі, звідки його звільнили.

З огляду на зміст наказу від 11 лютого 2025 р. № 87-о, за яким датою звільнення позивача з посади є 13.02.2025, датою поновлення позивача на посаді, та, відповідно, початком вимушеного прогулу, який підлягає оплаті середнім заробітком відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, слід вважати 14.02.2025.

В частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до наказу від 11 лютого 2025 р. № 87-о, позивача звільнено із займаної посади 13.02.2025.

Таким чином, обчислення періоду вимушеного прогулу слід проводити саме з 14.02.2025 по 06.10.2025.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМ України № 100 від 08.02.1995.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМ України № 100 від 08.02.1995.

Згідно постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 цього Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 вказаного Порядку).

Також відповідно до п. 4 зазначеного Порядку якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до довідки про доходи, яка видана Харківською митницею Держмитслужби, від 19.02.2025 №82, середньоденна заробітна плата позивача, з урахуванням кількості фактично відпрацьованих у вказаний період робочих днів, становила 1576,88 грн.

Період вимушеного прогулу складає з 14.02.2025 по 06.10.2025 (день звільнення позивача з роботи не включається до розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу) тривалістю 201 робочий день.

Відтак, загальна сума заробітної плати за час вимушеного прогулу за вказаний період, що підлягає виплаті на користь позивача, становить 316 952,88 грн. (1576,88 грн.х201 робочий день), із відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, які утримуються із сум доходу, нарахованого на користь фізичної особи.

За таких обставин, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 316 952,88 грн., який слід стягнути з відповідача.

Відповідно до ч. 3 п. 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995, суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п. 163.1 ст. 163 ПК України).

Відповідно до пп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, утриманням податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування покладається на відповідача.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної заяви.

За приписами ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Харківської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України (61005, м. Харків, вул. Миколаївська, 16-Б, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Харківської митниці від 11 лютого 2025 р. № 87-о «Про звільнення» ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора митного поста «Бабаї» Харківської митниці на період проходження військової служби ОСОБА_2 .

Стягнути з Харківської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України (61005, м. Харків, вул. Миколаївська, буд. 16-б, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 14.02.2025 по 06.10.2025 в розмірі 316 952,88 грн. (триста шістнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дві гривні 88 копійок).

Звернути рішення до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, а також стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06 жовтня 2025 року.

Суддя Н.А. Полях