Справа № 160/12527/24
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2025 року м. Дніпросправа № 160/12527/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Щербака А.А., Шлай А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.11.2024, (суддя суду першої Савченко А.В.), прийняте в порядку спрощеного провадження у м. Дніпрі, в адміністративній справі №160/12527/24 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті, Начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті Дмитра Дяденчука про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу,

УСТАНОВИВ:

14.05.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 039685 від 07 лютого 2024 року, прийняту начальником відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті Дмитром Дяденчуком, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративно господарський штраф в сумі 17 000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що на момент проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт відповідно до умов Договору передано в оренду. Отже, на момент перевірки транспортного засобу Позивача не можна вважати перевізником в розумінні положень Закону України Про автомобільний транспорт, тому відсутні підстави для застосування адміністративно-господарського штрафу.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 28.11.2024 задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнав протиправною та скасував постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 039685 від 07 лютого 2024 року, прийняту начальником відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті Дмитром Дяденчуком, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративно господарський штраф в сумі 17 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Державна служба України з безпеки на транспорті звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відсутність тахокарт у кількості передбаченій Положенням №340, ЄУТР є порушенням, відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст 60 Закону №2344. Також, відповідач зазначає, що як підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, ТЗ належить ОСОБА_1 . Відповідно до ТТН від 09.01.2024 автомобільним перевізником є Буднік. Відтак, у даній справі власник транспортного засобу є перевізником.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником вантажного автомобіля MERCEDES-BENZ ATEGO 2001 року випуску (ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ), що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Вказаний автотранспортний засіб ОСОБА_1 здає в оренду ОСОБА_2 за Договором оренди транспортного засобу № 07 від 29 грудня 2023 року (що підтверджують Договір оренди від 29.12.2023 р. № 07 та акт приймання передачі транспортного засобу від 29.12.2023 р.)

Водій ОСОБА_2 на підставі Договору № 01102023 про надання послуг від 01.10.2023 з 01.10.2023 надає Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 послуги з виконання функцій водія щодо перевезення вантажу Замовника за Договором про надання послуг № 01102023 від 01.10.2023 р.

07 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_1 відповідачем винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 039685.

Підставою винесення оскаржуваної постанови став висновок, що ОСОБА_1 09.01.2024 о 12 год 00 хв. на дорозі Н-11, 87 км. допустила порушення ст. ст. 34, 48 Закону України Про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України Про автомобільний транспорт, що підтверджується актом № 037909 від 09.01.2024.

У вказаному акті зазначено, що під час здійснення перевезення 09.01.2024 у водія були відсутні тахокартки за 07.01.2024, 01.01.2024.

Позивач не погодившись з постановою про застосування адміністративно господарського штрафу № 039685 від 07 лютого 2024 року, звернувся до суду з адміністративним позовом в цій справі.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є автомобільним перевізником в розумінні Закону, тому до нього не може бути застосовані адміністративно-господарські санкції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, регулюється Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 №2344-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон №2344-III).

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення №103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Частиною четвертою статті 6 Закону №2344-III та підпунктом 1 пункту 4 Положення №103 встановлено, що реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення №103 до завдань Укртрансбезпеки належить, зокрема, здійснення відповідно до законодавства державного нагляду (контролю) з питань безпеки на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті та ведення дорожнього господарства.

Згідно з пунктом 8 Положення №103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

За змістом розпорядження Кабінету Міністрів України 02.12.2021 №1579-р територіальним органом Укртрансбезпеки на території Рівненської області є Відділ державного нагляду (контролю) у Рівненській області.

Статтею 6 Закону №2344-III визначено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України (ч.12).

Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) (ч.14).

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (ч.17).

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується (ч.18).

Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, мають право, зокрема, здійснювати опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути (ч.19).

Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) та порядок здійснення габаритно-вагового контролю визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.21).

Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт, визначає Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок №1567).

Пунктом 4 Порядку №1567 встановлено, що рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Пунктом 12 Порядку №1567 визначено, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.

Графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин (п.13 Порядку №1567).

Згідно з пунктом 14 Порядку №1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до пункту 15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно з ч.1 ст.48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Частиною другою статті 48 Закону №2344-III встановлено, що документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

При цьому, автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст. 33 Закону №2344-III).

Крім того, положенням статті 34 Закону №2344-III передбачено обов`язок автомобільного перевізника забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.

Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

Таким чином, вказана норма визначає, що суб`єктом відповідальності за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, є саме автомобільний перевізник.

Суд зауважує, що на місці здійснення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт водій повинен пред`явити ті документи, які від нього вимагаються (стаття 48 Закону № 2344-III). Під час такої перевірки можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Але й адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону № 2344-III) накладається не на місці проведення перевірки. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самої лише інформації, яка зафіксована в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20.

Як встановлено судом з матеріалів справи, власником транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ ATEGO 2001 року випуску (ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ) є ОСОБА_1 .

Згідно акта приймання-передання від 29.12.2023 р. підтверджено факт передачі вказаного транспортного засобу в користування ОСОБА_2 .

Викладе свідчить про те, що транспортний засіб на момент проведення відповідачем перевірки такого транспортного засобу перебував у користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 .

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

На час вирішення цього публічно-правового спору відсутні судові рішення про визнання договору від 29.12.2023р. недійсним, а його недійсність прямо не передбачена законом. Доказів протилежного матеріали судової справи не містять.

Таким чином, доказів використання позивачкою транспортного засобу у здійсненні автоперевезень матеріали справи не містять. Натомість наявні докази про передачу такого транспортного засобу у користування іншій особі.

Разом з цим, відповідач посилається на те, що в ТТН в якості автомобільного перевізника зазначено ФОП Буднік, відтак саме ОСОБА_1 є автомобільним перевізником.

Суд зазначає, що товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.

Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Транспортна послуга - перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов`язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пункту 11.1 зазначених Правил №363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

За відсутності інших документів, які спростовують інформацію зазначену в ТТН про автомобільного перевізника, встановлення особи перевізника здійснюється відповідно до вказаних в ТТН відомостей щодо такої особи, які є обов`язковими при її оформленні.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 14.12.2023 року у справі №340/5660/22.

Отже, найбільш значущим документом для встановлення особи автомобільного перевізника є товарно-транспортна накладна, що логічно узгоджується з її функціональним призначенням та змістовним наповненням.

Згідно наданого ТТН автомобільним перевізником є ФОП ОСОБА_4 .

Однак, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач має статус фізичної особи підприємця.

Судом апеляційної інстанції через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд» було зроблено запит в ЄДРПОУ щодо наявності у ОСОБА_1 статусу фізичної особи підприємця.

Відповідно до відповіді №1823514 від 26.09.2025 в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань відсутні відомості про реєстрацію ОСОБА_1 фізичною особою - підприємцем.

При цьому як вже вказав суд, з`ясувати особу порушника (тобто, хто є автомобільним перевізником), а також враховувати зміст ТТН є саме обов`язком відповідача.

Предметом спору є перевірка правомірності спірної Постанови, в якій вже наявний результат правозастосування відповідача, який особу порушника визначив. Тобто, наявні докази повинні узгоджено свідчити, що порушником є саме позивач. В свою чергу непідтвердження цими доказами факту вчинення порушення саме позивачем, незалежно від з`ясування питання ким же тоді здійснювалося перевезення, є підставою для скасування Постанови. Оскільки суд в цій справі оцінює конкретний правовий акт відповідача, а не здійснює провадження щодо визначення особи порушника, що належить до повноважень відповідача та не може здійснюватись судом замість чи на додачу до нього.

Отже, ТТН від 14.10.2024 року №14 повинна свідчити, що позивач є порушником в спірній юридичній ситуації.

Оцінюючи цей аспект справи суд звертає увагу на те, що визначальною ознакою, яка дозволяє вирішити питання належності або неналежності позивачу вантажу згідно ТТН, є зазначення у ТТН слів ФОП у словосполучення ФОП Папаїка в графі Автомобільний перевізник.

Тобто, ТТН очевидно вказує на те, що автомобільний перевізник є особою, яка має статус фізичної особи-підприємця. Ця обставина логічно свідчить, що ця ж ТТН не може бути доказом на підтвердження того, що автомобільним перевізником є особа, яка такого статусу не має.

Як наслідок, зміст ТТН створює суттєвий та обґрунтований сумнів у можливості підтвердження статусу автомобільного перевізника у позивача цим документом. Навпаки, цей доказ спростовує належність у позивача статусу автомобільного перевізника, адже вказує на таку ознаку автомобільного перевізника, яку позивач не має статус фізичної особи підприємця.

Суд наголошує на тому, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);

обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3);

добросовісно (п. 5);

розсудливо (п. 6);

пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).

Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.05.2023 року у справі № 640/22934/20.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі Рисовський проти України (заява № 29979/04) дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Отже, на момент вирішення притягнення позивача до відповідальності відповідач мав, що ним і не заперечувалося, в своєму розпорядженні документ (ТТН від 14.10.2024 року №14), який явно свідчить про те, що статус автомобільного перевізника щодо спірного акту перевезення, у позивача відсутній. Адже позивач не має статусу фізичної особи-підприємця та не мала такого статусу в минулому, відповідні відомості мають загальнодоступний характер згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідачем в свою чергу не наведено переконливого обґрунтування на користь того, що навіть попри цю суттєву розбіжність фактично автомобільним перевізником все ж була саме позивач.

Таким чином, маючи обов`язок діяти розсудливо та обґрунтовано, з належним використанням наявних повноважень та пропорційно, відповідач жодним чином не обґрунтував притягнення до відповідальності особи, щодо якої наявний доказ на спростування наявності у неї статусу автомобільного перевізника.

Також суд наголошує на тому, що йдеться саме про обов`язок відповідача як встановлювати автомобільного перевізника, так і діяти з урахуванням вищевказаних вимог до діяльності відповідача.

Вказане має значення в контексті заперечень відповідача про те, що позивача було повідомлено про розгляд справи про притягнення її до відповідальності. Дійсно, позивача згідно наявних доказів завчасно повідомлено про розгляд відповідної справи. Проте, як првильно вказав суд першої інстанції, подання заперечень щодо власної винуватості є правом особи, а не обов`язком, при цьому в будь-якому випадку притягнення до відповідальності здійснюється в разі доведеності вини у вчиненні правопорушення, а не в разі недоведення невинуватості, що є визначальним в цій справі. Адже зміст доводів відповідача в своїй сукупності зводився не стільки до обґрунтування того, що він діяв правомірно, скільки до спростування доводів позивача щодо її невинуватості (неналежність до суб`єкта правопорушення відсутність статусу автомобільного перевізника).

Отже, в цій справі саме відповідач зобов`язаний був довести, що автомобільним перевізником був позивач. Однак ця обставина відповідачем не доведена, більше того, обставина спростовується матеріалами справи.

Фактично в даному випадку має місце неповнота з`ясування відповідачем обставин, що мають значення для правильного вирішення питання щодо підстав застосування адміністративної відповідальності, адже жодних заходів для перевірки хто саме є автомобільним перевізником не вживалося.

На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: баланс імовірностей (balance of probabilities) або перевага доказів (preponderance of the evidence); наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence); поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію поза розумним сумнівом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.09.2023 року у справі №200/2859/19-а.

При вирішенні цього спору, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 18.10.2023 року у справі №1.380.2019.004162.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в частині визнання протиправною та скасування постанови про накладення на неї адміністративної-господарських санкцій.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для зміни або скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 року в адміністративній справі №160/12527/24 залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя А.А. Щербак

суддя А.В. Шлай