Справа № 160/22029/25
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро" до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову № 006934 від 18.06.2025, прийняту Відділом державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування до ТОВ «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000 грн за порушення ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуваною постановою накладено на позивача штраф за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачено абз. 3 ч. 1 ст. 60 цього Закону. В акті проведення перевірки №АР070919 від 13.05.2025, на підставі якого було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу, зазначено про відсутність у водія транспортного засобу протоколу перевірки та адаптації тахографа транспортного засобу, який належить позивачеві. Однак посадовими особами відповідача не було враховано, що позивач не надає послуг з перевезення вантажів. 13.05.2025 належний позивачу транспортний засіб під керуванням водія ОСОБА_1 , здійснював перевезення виробленої на власних виробничих потужностях продукції для власних потреб. Тому позивач вважає, що оскаржуваною постановою до нього протиправно застосовано адміністративно-господарський штраф. Крім того, транспортний засіб не був обладнаний тахографом, тому викладені в акті проведення перевірки обставини не відповідають дійсності. Облаштування транспортного засобу тахографом передбачено законодавством лише для осіб, які надають послуги з перевезення вантажів та пасажирів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.
Роз`яснено відповідачу про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
Витребувано від Державної служби України з безпеки на транспорті, у термін, що встановлений для подачі відзиву на позовну заяву, копії всіх матеріалів, що стали підставою для прийняття оскаржуваної постанови.
13.08.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що під час перевірки було виявлено порушення вимог абзацу 3 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Як наслідок, за порушення вимог додержання законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом було складено постанову від 18.06.2025 № 006934. Також відповідачем зазначено, що дія Закону України «Про автомобільний транспорт» поширюється на фізичних чи юридичних осіб автомобільних перевізників, які в процесі здійснення підприємницької діяльності перевозять вантаж для власних потреб чи надають послугу перевезення. Крім цього, зазначив, що на сьогоднішній день, питання необхідності обладнання вантажного автомобіля з повною масою понад 3,5 тонн цілком врегульовано чинним законодавством. Альтернатива у вигляді ведення індивідуальної контрольної книжки не передбачена. В спірному випадку підставою для висновків відповідача про порушення позивачем вимог Закону № 2344-ІІІ слугувала відсутність на час проведення перевірки протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, який повинен знаходитись у водія і надаватись для перевірки інспектуючим особам, а також встановлено, що транспортний засіб не обладнаний тахографом. З урахуванням вищезазначених приписів Положення № 340 транспортний засіб може бути не обладнаний тахографом, якщо його маса не перевищує 3,5 тонн. Враховуючи імперативні вимоги пункту 6.1 Положення № 340, саме: для вантажних автомобілів понад 3,5 тон, встановлення тахографів є обов`язком, а не правом. Позивачем здійснювалось перевезення вантажу на ТЗ, що перевищує 3,5 тонн. У зв`язку з чим, транспортний засіб позивача мав бути обладнаний діючим та повіреним тахографом.
Позивач подав відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримав та зазначив, що Акт № АР 070919 від 13.05.2025 р. не містить усіх елементів правопорушення. У ньому не відображено наявність або відсутність індивідуальної книжки водія чи графіка змінності, що робить неможливим підтвердження повного складу правопорушення. У Акті також зазначається про відсутність документів до тахографа і не відображено фактичну наявність/відсутність тахографа (звертаємо увагу, що відсутність тахографа створює інший склад правопорушення, ніж в разі відсутності документів до тахографа). Таким чином, склад правопорушення не був належним чином зафіксований. Це виключає можливість притягнення позивача до відповідальності. Крім цього, просив поновити строк звернення на подання строку відповіді на відзив. Вказав, що строк подання відповіді на відзив було пропущено через технічний збій. Відповідь на відзив була подана на завантаження до електронного суду вчасно, але через деякий час, перевіряючи стан розгляду справи, предствником було виявлено, що матеріали справи не містять відповіді на відзив. Воєнний стан в Україні суттєво ускладнив стабільну діяльність суб`єктів, зокрема в частині комунікацій, забезпечення безпеки персоналу, логістики, електропостачання тощо. Ці обставини мали прямий вплив на можливість якісного користування системою електронного суду.
З урахуванням наведеного, а також з метою забезпечення права позивача на подання відповіді на відзиви, з`ясування всіх обставин справи, суд визнає причини пропуску строку на подання відповіді на відзиви на позовну заяву поважними та вважає за можливе задовольнити клопотання позивача та поновити строк для подання відповіді на відзиви на позовну заяву, а також прийняти її до розгляду.
Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Видами діяльності позивача є: 11.01 Дистиляція, ректифікація та змішування спиртних напоїв (основний), 01.21 Вирощування винограду, 11.02 Виробництво виноградних вин, 11.04 Виробництво інших недистильованих напоїв із зброджуваних продуктів, 46.17 Діяльність посередників у торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, 46.34 Оптова торгівля напоями, 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, 11.03 Виробництво сидру та інших плодово-ягідних вин, 11.05 Виробництво пива, 11.07 Виробництво безалкогольних напоїв; виробництво мінеральних вод та інших вод, розлитих у пляшки, 17.12 Виробництво паперу та картону, 18.12 Друкування іншої продукції, 33.19 Ремонт і технічне обслуговування інших машин і устатковання, 36.00 Забір, очищення та постачання води, 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет, 52.10 Складське господарство, 52.24 Транспортне оброблення вантажів, 56.30 Обслуговування напоями, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 73.11 Рекламні агентства, 73.12 Посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації, 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів, 77.40 Лізинг інтелектуальної власності та подібних продуктів, крім творів, захищених авторськими правами, 81.22 Інша діяльність із прибирання будинків і промислових об`єктів.
13.05.2025 під час рейдової перевірки посадовими особами Укртрансбезпеки був зупинений транспортний засіб марки ISUZU номерний знак НОМЕР_1 .
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки ISUZU номерний знак НОМЕР_1 , маса автомобіля 3700 кг, його власником є позивач.
Під час перевірки відповідачем складено акт № АР 070919 від 13.05.2025 р., у якому зафіксовано, що 13.05.2025 р. автомобіль ISUZU, номерний знак НОМЕР_2 , який належить ТОВ АБК Дніпро під керуванням водія ОСОБА_2 , здійснював перевезення з порушенням.
Цим актом встановлено, що під час перевірки виявлено порушення - внутрішні вантажні перевезення транспортним засобом повною масою більше 3,5 т без оформлення документів, передбачених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»: абзац 3, частина 1 відсутній на момент перевірки протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, чим порушено вимоги Наказів МТЗУ № 340 від 07.06.2010, № 385 від 24.06.2010.
Підставою прийняття оскаржуваної постанови є те, що позивачем як перевізником, допущено порушення - внутрішні вантажні перевезення транспортним засобом повною масою понад 3,5 т без оформлення документів, передбачених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та порушення, відповідальність за яке передбачена вимогами абзацу третього частини 1статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» - відсутній на момент проведення перевірки протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, чим порушено вимоги наказів МТЗУ №340 від 07.06.2010, №385 від 24.06.2010.
Вважаючи постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з таких підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом № 2344-ІІІ.
Вказаний закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами-суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (ст. 3 Закону № 2344-ІІІ).
Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону № 2344-ІІІ реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Згідно зі ст. 5 Закону №2344-III основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Відповідно до ст. 6 Закону № 2344-III державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
На виконання вимог абз. 4 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10.09.2014 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті та підпорядкувавши Службі, що утворюється, Державну спеціальну службу транспорту.
Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) (далі Положення №103).
Відповідно до п. 1 Положення №103, Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Згідно із пп. 1 п. 4 Положення №103, основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.
Відповідно до п. 8 Положення №103, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Положення про територіальні органи Державної служби України з безпеки на транспорті визначає організаційно-правовий статус, основні завдання, функції, повноваження та організаційні засади діяльності територіальних органів Укртрансбезпеки, утворених відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 196-р від 03.03.2020 "Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті".
Цим Положенням передбачено, що територіальний орган є структурним підрозділом апарату Укртрансбезпеки і забезпечує виконання покладених на Укртрансбезпеку завдань на території Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а такий, що утворений як міжрегіональний територіальний орган, - на території декількох адміністративно-територіальних одиниць, на які поширюються його повноваження.
Частинами 14, 17, 18 ст. 6 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначена Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок № 1567).
За приписами п. 14 Порядку №1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
За приписами п.15 Порядку №1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Відповідно до частини 12 статті 6 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
За змістом абзацу 2 частини 1 статті 34 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Частиною 1 статті 48 Закону № 2344-III передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Згідно із частиною 2 статті 48 Закону № 2344-ІІІ документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Відтак, положення статті 48 Закону № 2344-III передбачають, що законодавець, визначаючи обсяг документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, не встановив їх вичерпного переліку, проте зазначив про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством, які водій повинен мати із собою та надавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам.
Згідно абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначає Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року № 79) (далі - Порядок № 1567).
Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом (абзаци 1, 2 пункту 15 Порядку № 1567).
Виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму (пункт 20 Порядку № 1567).
У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3 (абзац 1 пункту 21 Порядку № 1567).
Як уже згадувалось вище, в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 13.05.2025 відповідач зробив висновок про порушення позивачем статті 48 Закону № 2344-ІІІ. Суть виявленого порушення полягає в тому, що на момент проведення перевірки водій, який здійснював перевезення вантажу, не мав із собою протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.
При цьому сторони не заперечували тієї обставини, що належний позивачу транспортний засіб, яким здійснювалося перевезення 13.05.2025 (марка ISUZU номерний знак НОМЕР_1 ), не обладнаний тахографом, відтак у водія цього транспортного засобу був відсутній протокол повірки та адаптації неіснуючого тахографа.
Утім, як зазначає позивач, законодавством передбачено, що у випадку відсутності тахографа водій вантажного автомобіля з повною масою понад 3,5 тон повинен мати індивідуальну контрольну книжку, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування і є іншим способом контролю водіїв.
Відповідно до статті 18 Закону № 2344-ІІІ з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані, зокрема, організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю. Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
Отже, в розумінні вказаної норми контроль за роботою водіїв повинен здійснюватися роботодавцем незалежно від протяжності маршрутів та інших обставин.
07 вересня 2005 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2819-ІV «Про приєднання України до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)» (норми якого набрали чинності з 11 жовтня 2005 року (далі - Закон № 2819-ІV)), згідно із яким Україна приєдналася до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), укладеної 01 липня 1970 року в м. Женева.
На виконання вимог Закону № 2819-ІV прийнято низку нормативно-правових актів, зокрема, 11 липня 2007 року Кабінет Міністрів України видав постанову № 914 «Про виконання Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)», якою, зокрема, Міністерство транспорту і зв`язку України визначено органом, що забезпечує надання інформації з питань обладнання транспортних засобів, які призначаються для міжнародних автомобільних перевезень (далі - транспортні засоби), контрольними приладами (тахографами) реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв. Також разом з іншими суб`єктами владних повноважень указане Міністерство було зобов`язане визначити вимоги, яким повинні відповідати ці прилади, а також порядок їх використання, а також розробити і подати у двомісячний строк Кабінету Міністрів України пропозиції щодо обладнання транспортних засобів такими приладами.
Надалі Міністерство транспорту та зв`язку України розробило та затвердило Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті від 24 червня 2010 року № 385 (далі - Інструкція № 385) та Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів від 07 червня 2010 року № 340 (далі - Положення № 340).
За правилами пункту 1.3 Інструкції № 385 її положення поширюються на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Пунктом 1.1 Положення № 340 передбачено, що це Положення розроблено відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Кодексу законів про працю України та Законів України «Про автомобільний транспорт», «;Про дорожній рух».
Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ) (пункт 1.3 Положення № 340).
Автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами (абзац 1 пункту 6.1 Положення № 340).
За умовами пункту 6.3 Положення №340 визначено, що водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.
Водночас пунктом 4 наказу Міністерства транспорту та зв`язку від 07 червня 2010 року № 40 передбачено, що пункт 6.1 Положення № 340 (щодо обладнання вантажних автомобілів тахографами) набирає чинності з 01 червня 2015 року.
Згідно з розділом І Положення № 340:
1.1. Це Положення розроблено відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Регламенту (ЄС) № 561/2006 Європейського Парламенту та Ради від 15 березня 2006 року про гармонізацію відповідного соціального законодавства, що регулює відносини в галузі автомобільного транспорту та вносить зміни до Регламентів Ради (ЄЕС) № 3821/85 та (ЄС) № 2135/98 і скасовує Регламент Ради (ЄЕС) № 3820/85, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Кодексу законів про працю України та Законів України «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух».
1.2. Це Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку.
1.3. Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).
1.4. Це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються:
фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв;
під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій;
транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем;
сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств;
закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності;
транспортними засобами спеціального та спеціалізованого призначення суб`єктів господарювання незалежно від форм власності, що здійснюють експлуатаційне утримання, будівництво та поточний ремонт автомобільних доріг загального користування, вулиць у населених пунктах, а також інших об`єктів транспортної інфраструктури в радіусі не більше 150 км від об`єкта будівництва (ремонту), які обладнані спеціальними світловими сигнальними пристроями відповідно до пункту 3.6 розділу 3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, за умови наявності у водія відповідного транспортного засобу первинного документа, що фіксує маршрут руху такого транспортного засобу, а також у разі забезпечення експлуатації дорожніх об`єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об`єктів і виникнення інших перешкод у дорожньому русі.
У відповідності до вимог п. 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Згідно з п. 6.3. Положення № 340 водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія або повинен мати копію графіка змінності водіїв.
Для надання оцінки, у даній спірній ситуації, вказаним пунктам Положення № 340 слід виходити з того, що вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами за винятком тих, які визначені п.1.4. При цьому ТЗ з повною масою понад 3,5 тонн виділені в окрему категорію, і такі повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Альтернативи вказаним вимогам Положенням не передбачено.
Вимога про те, що водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія або повинен мати копію графіка змінності водіїв стосується інших ТЗ, які не визначені п. 6.1 Положення № 340.
За іншого тлумачення вимоги п. 6.1 Положення № 340 втрачають свій сенс.
Відтак, визначальним для правильного розуміння вказаних вимог є який саме ТЗ експлуатується - ТЗ з повною масою понад 3,5 тонн чи інший.
Оскільки транспортний засіб, яким здійснювалося перевезення на момент проведення перевірки марки ISUZU номерний знак НОМЕР_1 мав повну масу понад 3,5 тонн, то відповідно такий безальтернативно повинен бути обладнаний діючими та повіреними тахографами, відтак у даній спірній ситуації водій повинен мати протокол повірки та адаптації тахографа.
В частині відповідних тверджень позивача про відсутність у нього статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах, оскільки останній на момент проведення рейдової перевірки послуг з перевезення вантажів не надавав та не отримував, у той час як вимоги Інструкції №385 поширюються виключно на суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність з надання послуг перевезення пасажирів та/або вантажів, суд вважає за доцільне наголосити на помилковості вказаних тверджень, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 13.05.2025 перевезення здійснювалися на підставі товарно-транспортної накладної №90 від 13.05.2025, відповідно до якої автомобільним перевізником та вантажоодержувачем зазначено ТОВ «АБК ДНІПРО» (позивач по справі), вантажовідправник Дочірнє підприємство «Кондитерська корпорація «РОШЕН».
Відповідно до положень статті 1 Закону №2344-111 замовник транспортних послуг визначається як юридична або фізична особа, яка замовляє транспортні послуги з перевезення пасажирів чи/та вантажів.
При цьому, позивач, зазначаючи в позові про те, що на момент проведення рейдової перевірки ним не надавалися та не отримувалися послуги з перевезення вантажів, не надав жодних доказів на підтвердження того, що до вказаної товарно-транспортної накладної внесено недостовірні відомості чи останні є неналежним доказом по справі.
В свою чергу, відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 №363 (далі - Правила №363), товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 по справі №815/3310/17 зазначив, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг.
Таким чином, ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів, якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах. Жодним нормативним актом не визначено обов`язку оформити ТТН для здійснення перевезення для власних потреб.
При цьому, договірні умови здійснення перевезень включають не тільки укладення безпосередньо договору про надання відповідних послуг, а й зобов`язання сторони щодо перевезення (доставки) товару чи матеріалів в рамках інших господарських правовідносин, у тому числі щодо реалізації товару чи виконання робіт.
Водночас, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань одним із видів економічної діяльності позивача є КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт. Зокрема, цей клас включає усі види перевезень вантажним автомобільним транспортом: перевезення лісоматеріалів; перевезення великогабаритних вантажів; рефрижераторні перевезення; перевезення великовагових вантажів; перевезення непакованих вантажів (навалом або наливом), включаючи перевезення автоцистернами, у т.ч. збирання молока на фермах; перевезення автомобілів; перевезення відходів і брухту без діяльності щодо їх збирання або утилізації.
Зазначені фактичні обставини свідчать виключно про здійснення позивачем перевезень вантажів в рамках здійснення своєї господарської діяльності.
Окрім того, відповідно до положень статті 1 Закону №2344-III, автомобільний перевізник визначається як фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Тобто норми вказаного Закону передбачають надання статусу автомобільного перевізника для осіб, що здійснюють не тільки договірні перевезення, а й перевезення для власних потреб.
Зокрема, чинна редакція абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-III передбачає ширше коло осіб, до яких можуть бути застосовані адміністративно-господарські штрафи - «особи, які здійснюють перевезення пасажирів та вантажів», а не лише «особи, які надають послуги з перевезень пасажирів та вантажів», як про це помилково зазначає позивач в позовній заяві.
Таким чином, аргументи позивача про те, що обов`язок мати тахограф розповсюджується лише для осіб, які надають послуги з перевезення, а не здійснюють його для власних потреб, є неприйнятними, оскільки ні Закон №2344-III, ні Інструкція №385 не ставить такі критерії в залежність від виду здійснення вантажних перевезень.
При цьому, за змістом пункту 1.3 Положення №340, яким саме і передбачено обов`язок щодо обладнання визначених категорій транспортних засобів тахографами, вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами, та відповідно до пункту 1.4 виняток щодо непоширення дії Положення у разі здійснення перевезень для власних потреб стосується виключно фізичних осіб, які здійснюють такі перевезення за власний рахунок та без використання праці найманих водіїв.
В свою чергу, системний аналіз вказаних вище норм, свідчить про те, що перевізник, будучи суб`єктом господарювання (зокрема, юридичною особою), незалежно від того, чи здійснює він перевезення вантажу для власних потреб чи надає послуги з перевезення вантажу, у разі обладнання транспортного засобу тахографом, повинен дотримуватись норм, що визначають порядок використання такого тахографу. Зокрема, єдиний виняток щодо непоширення дії Інструкції №385 щодо визначення порядку та особливостей належної експлуатації тахографа стосується лише автомобілів таксі.
Таким чином, твердження позивача про відсутність у нього на момент проведення рейдової перевірки статусу автомобільного перевізника, оскільки ним не надавалися та не отримувалися послуги з перевезення вантажів, ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем положень чинного законодавства, не відповідають дійсності та спростовуються наявними у справі матеріалами.
Відтак, штраф до позивача застосовано правомірно, а отже оскаржувана постанова не підлягає скасуванню.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності оскаржуваних рішень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини не підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За положеннями частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Розподіл судових витрат не здійснюється, у відповідності до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 77-78, 139, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 06.10.2025.

Суддя Н.Є. Калугіна