Справа № 420/32966/25
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 жовтня 2025 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд стягнути з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 19.07.2022 року по 31.12.2023 року в розмірі 696 629,67 грн.

Вивчивши матеріали справи, суддя встановив, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 161 КАС України, у зв`язку із чим позов підлягає залишенню без руху.

Згідно з ч.3 ст.161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Однак до адміністративного позову не додано документу про сплату судового збору.

Натомість у адміністративному позові зазначено, що згідно норм п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі, які звертаються до суду щодо стягнення заробітної плати, звільняються від сплати судового збору.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі №910/13737/19, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що підлягає грошовій оцінці. Будь-який майновий спір має ціну.

Позивачем заявлено вимогу майнового характеру щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 19.07.2022 року по 31.12.2023 року в розмірі 696 629,67 грн.

З огляду на зміст статті 2 Закону України "Про оплату праці" (де визначено структуру заробітної плати) та рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 і від 22.02.2012р. №4-рп/2012 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не може бути кваліфікований як заробітна плата, адже має зовсім іншу правову природу ніж винагорода за працю, позаяк є компенсаційною санкцією до роботодавця за несвоєчасний розрахунок.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 згадано, що "за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір, згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях".

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 сформульовано схожу правову позицію, у силу якої: "Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану робочу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати".

Наведений правовий висновок відображено і у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.07.2023 у справі №522/16890/20.

Великою Палатою Верховного Суду було зокрема, наголошено, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", не поширюється, у зв`язку з чим можна констатувати, що за подання позову в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає сплата судового збору.

Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку не належить до структури заробітної плати, позивач в спірних правовідносинах не звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI.

Відповідно до ч. 2 ст. 169 КАС України, якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Розмір судового збору за одну вимогу майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку із чим позивачу належить надати до суду документ про сплату судового збору в сумі 15 140 грн.

Судовий збір потрібно сплатити за платіжними реквізитами: Отримувач коштів ГУК в Од.обл./Київський р-н/22030101; Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37607526; банк отримувача Казначейство України(ел. адм. подат.); Рахунок отримувача UA4015756; Код класифікації доходів бюджету 22030101; Призначення платежу 101 __________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Одеський окружний адміністративний суд (назва суду, де розглядається справа).

Крім того, позивач звернувся до суду 29.09.2025, чим суттєво пропустив спеціальний тримісячний строк на звернення до суду із даними вимогами.

До адміністративного позову додано клопотання про поновлення строку на звернення до суду із даними вимогами, в обґрунтування якого зазначено, що у період з 11.10.1999 року по 26.04.2004 року позивач працював заступником начальника Державної інспекції охорони Чорного моря Міністерства охорони навколишнього природного середовища України.

Наказом Мінприроди № 156-0 від 26.04.2004 року позивача було звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.08.2004 року у справі № 2-4602/2004 наказ Мінприроди № 156-0 від 26.04.2004 визнано неправомірним та скасовано, позивача поновлено на попередньої посаді, стягнуто на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішення суду не виконувалося багато років. Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Щукін та інші проти України» в частині виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі після відкриття виконавчого провадження також було проігноровано. За цей період відбувся ряд реформ органів державного управління. Так, Мінприроди неодноразово реорганізовувалось. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 року по справі № 420/1364/19 правонаступником Мінприроди стала Державна екологічна інспекція України (далі ДЕІ) і, відповідно, відповідачем по справі № 2-4602/2004.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2022 року по справі № 420/1364/19 була стягнута заробітна плата за період з 13.08.2004 року по 28.07.2021 рік. Відшкодування заробітної плати в повному обсязі згідно цієї Постанови, замість строку не більше ніж у три місяці, відбулося тільки 28.02.2025 року.

Наказом ДЕІ № 124-тр/т від 27.12.2023 року 01.01.2024 року позивач був поновлений на роботі. Враховуючи те, що 05.03.2024 року його вік досягав 70 років (граничний вік знаходження на державної службі) нерозумно було приступати до роботи на два місяця. Тому, він звільнився роботи за угодою сторін. Наказом ДЕІ від 02.01.2024 року позивач був звільнений з роботи. Його сподівання, на те що ДЕІ після відшкодування заробітної плати після 28.02.2025 року почне відшкодовувати заробітну плату за період з 29.07.2021 року по 31.12.2023 рік або розрахується з позивачем по факту його звільнення з роботи (стаття 47 КЗпП) виявилися марними.

Раніше позивач знав, що законодавством України (стаття 233 КЗпП і Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013) термін подання позову про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не обмежено часовими рамками.

В юридичної фірмі, з якою було укладено договір про надання позивачу юридичних послуг, відбулися негативні зміни у кадровому складі внаслідок збройної агресії проти України. В наслідок чого юридичний супровід його справи був втрачений.

Позивач не має юридичної освіти і як звичайна людина не відслідковував та не вів постійний моніторинг змін до чинного законодавства України. Таким чином відбувся факт порушення строків звернення до суду з позовною заявою.

Постійні повітряні тривоги, бомбардування і нальоти істотно підірвали моє здоров`я та нервову систему, внаслідок чого загострилися різноманітні хронічні хвороби та з`явилися нові.

Так склалося, що 20.05.2023 року йому видалили апендицит, а 14.06.2023 (майже через три тижні) року була проведена операція з видалення грижі. Із хронічних захворювань загострилася хронічна обструктивна хвороба легенів та ускладнилися проблеми з передміхурової залозою і шлунково-кишковим трактом.

ОСОБА_2 (дружина) в 2011 році перенесла інсульт, після якого її здоров`я сильно ослабло. Початок бойових дій не додав здоров`я, а навпаки ускладнив проблеми з серцем, шлунково-кишковими хворобами, хронічним бронхітом і таке інше. Внаслідок чого дружина потребує у житті постійних контролю і допомоги.

Кожна повітряна тривога викликає у доньки панічні атаки і потребує особливої уваги до неї для виведення її з цього стану.

Усе y це в комплексі призвело до факту неумисного пропуску строків подання позову в суд про стягнення з роботодавця заробітної плати за час вимушеного прогулу зв`язку з неправомірним звільненням з роботи, затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі і несплати роботодавцем заробітної плати при звільненні з роботи (ст. 47 та ч.1 ст. 116 КЗпП).

Оцінюючи доводи та пояснення позивача, наведені у клопотанні про визнання причин пропущення строку на звернення до суду із даним позовом поважними, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктам 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

За приписами частин першої, другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Спір щодо стягнення належного грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, у тому числі питання щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, зокрема, статтею 233 КЗпП України.

Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Таке правозастосування не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, а є дотриманням принципу «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує, в світлі якого і запроваджено обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача, вчинених на звернення позивача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

З огляду на норми статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України, позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду з даним позовом, який розпочав відлік з наступного дня після звільнення, коли мав би відбутися остаточний розрахунок по всіх заборгованостях, тобто з 03.01.2024, та завершився 03.04.2024, а позивач звернувся до 29.09.2025.

Суд роз`яснює, що обмеження строку на звернення до адміністративного суду не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

З наведеного вбачається, що з огляду на норми статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України, позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду з даним позовом, який розпочав відлік з наступного дня після звільнення в квітні 2024 р.

Суд відхиляє довід про втрату юридичного супроводу у зв`язку зі змінами у кадровому складі юридичної фірми, оскільки позивач особисто відповідальний за дотримання строків звернення до суду. Зміна чи відсутність юридичного представника є обставиною суб`єктивною, яка залежить від волевиявлення позивача і не є непереборною.

При цьому за висновком ВС/КАС у постанові від 18.01.2019 № 804/5926/17 (адміністративне провадження №К/9901/29501/18), пошук захисника для звернення з позовом до суду, як і підготовка самого позову є неповажними причинами пропуску позивачем строку звернення до суду.

Суд також критично оцінює довід про відсутність у позивача юридичної освіти, оскільки незнання закону не звільняє від обов`язку його дотримання (principle «ignorantia legis non excusat»). Кожна особа зобов`язана діяти добросовісно і своєчасно реалізовувати своє право на звернення до суду, незалежно від рівня правових знань.

Відсутність у позивача юридичної освіти чи необізнаність з нормами законодавства мають суб`єктивний характер та не є достатньою підставою для поновлення процесуального строку. За відсутності в особи спеціальних знань у сфері права для належного й ефективного судового захисту своїх прав, держава гарантує надання відповідних правових послуг за кошти Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел для соціально незахищених верств населення.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 360/3398/21.

Крім того, не заслуговує на увагу довід щодо погіршення стану здоров`я та проведення у 2023 році операцій по видаленню апендициту та грижі, оскільки зазначені операції відбулися у травні та червні 2023 року, тобто до звільнення 02.01.2024 та початку перебігу тримісячного строку. У період із січня по квітень 2024 року позивач не надав доказів перебування на стаціонарному лікуванні чи підтвердження фактичної неможливості звернення до суду.

Також обставини, пов`язані зі станом здоров`я членів сім`ї, хоч і можуть ускладнювати побут, однак не є непереборними перешкодами для своєчасного звернення до суду. Доказів того, що позивач був повністю позбавлений можливості вчинити процесуальні дії в січні, лютому, березні 2024 р. та до вересня 2025 р. внаслідок того, що у 2011 році його дружина перенесла інсульт та подальшим погіршенням її стану, не надано.

Крім того, суд відхиляє посилання на те, що кожна повітряна тривога викликає у доньки (!) панічні атаки і потребує особливої уваги до неї для виведення її з цього стану, оскільки зазначені сімейні обставини не є об`єктивно непереборними і не підтверджують відсутності у позивача можливості звернутись до суду. Вони мають суб`єктивний характер і не можуть виправдовувати понад півторарічний пропуск строку.

Позивач не довів, що у період з 02.01.2024 він був фактично позбавлений доступу до суду чи можливості подати позов (у тому числі шляхом поштового чи електронного зв`язку). Воєнний стан сам по собі не зупиняє перебіг процесуальних строків, якщо відсутні конкретні об`єктивні перешкоди.

Фактично позивач просить нівелювати взагалі інститут строку на звернення до суду з позовом, надавши перевагу в такий спосіб стороні позивача.

Таким чином, доводи позивача щодо поважності причин пропуску ним строку на звернення до суду на увагу не заслуговують, оскільки є надуманими та жодним чином не підтверджують існування дійсних перешкод для своєчасного звернення до суду з такими вимогами.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Так, суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, позивачу необхідно подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.

На підставі викладеного, враховуючи, що виявлені недоліки перешкоджають суду вирішити питання про відкриття провадження в адміністративній справі, керуючись ст. 169 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання про поновлення ОСОБА_1 строку на звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі залишити без руху, надавши десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення зазначених вище недоліків.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовну заяву залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Завальнюк