Справа № 600/1446/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/1446/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову в призначенні пенсії №90 від 06 березня 2025 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головне управління Пенсійного фонду в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.02.2025 р. про призначення пенсії та зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи зазначені у трудовій книжці НОМЕР_1 З 01.04.1993 по 31.03.1998 у Глибоцькому підприємстві по заготівлях та відгодівлі худоби «Заготскотвідгодівля», з 12.05.2003 по 12.06.2003 та з 15.08.2003 по 01.06.2005 у Приватному підприємстві «Добробут-3».

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, пенсійним органом не зараховано до страхового стажу позивача період її роботи з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року, оскільки відсутній рік наказу про звільнення, і при цьому пенсійним органом не було взято до уваги протокол опитування свідків (яким позивач обґрунтовувала наявність у неї стажу роботи у вказаний вище період) у зв`язку з тим, що в одного з них відсутній номер наказу звільнення з роботи. Також позивачу не зараховано до її страхового стажу періоди роботи у Приватному підприємстві «Добробут-3» з 12 травня 2003 року по 12 червня 2003 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року, оскільки в пенсійного органу відсутня інформація про сплату за позивача страхових внесків у реєстрі застрахованих осіб. Позивач не погоджується з прийнятим відносно неї рішенням і діями пенсійного органу щодо не зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи, оскільки вважає, що вона не зобов`язана нести ризик негативних наслідків у зв`язку з неналежним внесенням записів до трудової книжки, які допущені з вини підприємства. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду з подібних спірних відносин, позивач вважає, що вона не повинна відповідати за неналежне виконання роботодавцем свого обов`язку щодо неналежного ведення трудових книжок, і це не може бути підставою для не зарахування до загального стажу при призначенні позивачу пенсії періоду її роботи з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року. Також позивач не погоджується з діями пенсійного органу щодо незарахування до її страхового стажу періодів роботи з 12 травня 2003 року по 12 червня 2003 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року, оскільки, на її думку, вона також не може нести відповідальність за невнесення роботодавцем до інформаційної бази системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків, а відсутність даних про підтвердження сплати внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення позивача права на зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу для призначення пенсії. Позивач зазначає, що її трудова книжка містить усі необхідні записи про роботу за всі періоди, а тому вона має право на пенсію за віком як особа, яка має необхідний страховий стаж для призначення пенсії при досягненні 60-річного віку.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзивів на позовну заяву; витребувано у сторін додаткові докази по справі.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про законність оскаржуваного рішення, оскільки при дослідженні наданих позивачем документів та відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж ОСОБА_1 на момент звернення із заявою про призначення пенсії складав 26 років 6 місяців 26 днів, що не є достатнім для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому вказано, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди її роботи з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року, оскільки в записах трудової книжки відсутній рік наказу про звільнення, а періоди з 12 травня 2003 року по 12 червня 2003 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року не зараховано з підстав відсутності сплати страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області також заперечувало щодо заявленого позову з підстав відсутності у позивача необхідного страхового стажу, що свідчить про правомірність відмови у призначенні їй пенсії за віком. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із досягненням 60 років неодноразово зверталась до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, факт останнього звернення позивача із заявою про призначення пенсії мав місце 27 лютого 2025 року. Зазначена заява за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області.

Вказане учасниками справи також не заперечується.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 06 березня 2025 року №90 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Так, у вказаному рішенні пенсійним органом зазначено, що при необхідному страховому стажі 31 рік фактичний страховий стаж ОСОБА_1 становить 26 років 6 місяців 26 днів.

При цьому згідно з указаним рішенням до страхового стажу позивача не зараховано періоди її роботи, зазначені у трудовій книжці:

- з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року, оскільки відсутній рік наказу на звільнення. Стосовно причин неврахування зазначеного періоду роботи до страхового стажу додатково зазначено про неврахування протоколу опитування свідків № 4 від 28 жовтня 2024 року, оскільки у свідка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в трудовій книжці НОМЕР_2 відсутній номер наказу на звільнення з роботи. Додатково також указано про необхідність подання інформації з обласного архіву, що документи Глибоцького підприємства «Заготскотвідгодівля» не надходили;

- з 12 травня 2003 року по 12 червня 2006 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року, оскільки відсутня сплата страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб.

З урахуванням викладеного, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області у рішенні від 06 березня 2025 року зазначено, що право на призначення пенсії позивач набуде з 29 липня 2027 року або при набутті необхідного страхового стажу.

Не погоджуючись з указаним рішенням Головного управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області від 06 березня 2025 року №90, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається зі змісту позову та заявлених позовних вимог, позивач не погоджується з висновками Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у рішенні від 06 березня 2025 року №90 про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року, з 12 травня 2003 року по 12 червня 2006 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року.

Виходячи зі змісту доводів, якими обґрунтовано даний позов та надаючи їм оцінку, а також враховуючи зміст наявних у справі матеріалів, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Частинами другою-четвертою статті 48 Кодексу законів про працю України встановлено, що на вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з обставин справи, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області не зарахувало до страхового стажу позивача, зокрема, період її роботи з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року з підстав відсутності в записах трудової книжки наказу про звільнення.

Так, дослідженням змісту трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 судом встановлено, що згідно із записами №№10-13 позивач у період з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року працювала у Глибоцькому підприємстві «Заготскоткорм» на посадах друкарка-рахівника, друкарки-касира, продавця фірмового магазину.

На час роботи позивача у період з 01 квітня 1993 року по 28 липня 1993 року діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (далі Інструкція №162 в редакції, чинній на час заповнення трудової книжки позивача у спірний період).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції №162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції №162 (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Пунктом 2.5 Інструкції №162 було передбачено, що у разі виявлення неправильного чи неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. виправлення проводиться адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові в цьому необхідну допомогу.

Згідно з пунктом 2.8 Інструкції №162 виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. повинні повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження чи невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу провадиться на підставі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Свідчення не можуть бути підставою для виправлення внесених раніше записів.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції №162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 Про трудові книжки робітників та службовців (далі Постанова №656) та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 Постанови №656 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 Постанови №656 передбачено, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому відповідно до пункту 18 Постанови №656 відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Щодо спірного період з 28 липня 1993 року по 31 березня 1998 року, то варто зазначите те, що 29 липня 1993 року спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, було затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58), у пункті 2.2 якої вказано, зокрема, що заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Абзацом 1 пункту 4.1 Інструкції №58 встановлено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Крім цього, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4 Постанови).

Враховуючи викладене, суд вважає, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Вказана позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду в аналогічних спірних відносинах, що викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 справа №275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак, не повинно впливати на її особисті права.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий висновок суду узгоджується з правою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Більше того, у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №307/541/17 Верховний Суд звертає увагу, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Поряд з цим, у постанові від 21 лютого 2018 року у справ №687/975/17 (адміністративне провадження № К/9901/110/17) Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції стосовно того, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 11 травня 2022 року у справі №120/1089/19-а.

Таким чином, позивач як особа, на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження її належного соціального захисту.

Враховуючи наведені вище норми та висновки Верховного Суду у справах з подібних відносин, суд зауважує, що недоліки трудової книжки, про які зазначено Головним управлінням Пенсійного фонду України у Харківській області в оскаржуваному рішенні від 06 березня 2025 року №90 стосовно періоду роботи позивача з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року, самі по собі не є правовою підставою для не зарахування зазначеного періоду роботи до страхового стажу позивача, відомості про які чітко зазначені в трудовій книжці.

У даній ситуації в записах трудової книжки позивача чітко вказано відомості про початок і закінчення періодів роботи у Глибоцькому підприємстві «Заготскоткорм» із зазначенням посад, на яких працювала ОСОБА_1 в названому підприємстві.

Дані записи містять також і відомості про підстави їх внесення у трудову книжку позивача серії НОМЕР_3 (відповідні накази про прийняття на роботу та звільнення з роботи), однак такі записи не були враховані, фактично, з формальних підстав.

Суд зауважує, що запис у трудовій книжці позивача під номером 13 у відповідній графі містить вказівку "Нак №5/31.03", що фактично означає номер наказу та його дату.

При цьому відповідачами в ході судового розгляду справи не подано до суду доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача про її роботу у період з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року.

Вказане, на переконання суду, свідчить і про те, що при призначенні пенсії позивач не була зобов`язана надавати інші документи, які підтверджують стаж її роботи у вказаний вище період.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

З огляду на викладене, суд вважає протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду її роботи з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року.

Стосовно тверджень в оскаржуваному рішенні про не зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 12 травня 2003 року по 12 червня 2006 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року з підстав відсутності даних про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб суд зазначає таке.

Як вбачається із записів №№24-25, 28-29 трудової книжки ОСОБА_1 у період з 12 травня 2003 року по 12 червня 2003 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2006 року позивач працювала на посаді бухгалтера у Приватному підприємстві «Добробут-3» (факт роботи позивача у спірні періоди саме у названому підприємстві учасниками справи не заперечується).

Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у статті 20 Закону №1058-IV, відповідно до якої страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частини друга, десята, дванадцята статті 20 Закону №1058-IV).

Згідно зі статтею 106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати.

Отже, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Призначення/перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає (підлягала) загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює особа, страхувальником сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом зазначених вище норм обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Вказані внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника таких внесків.

Суд зауважує, що в межах даних спірних відносин не підлягає дослідженню питання, чи нараховувались позивачу страхові внески і чи були вони сплачені. Сплата страхувальником страхових внесків є кінцевим етапом, якому передує нарахування страхового внеску.

Водночас позивач, відносно якого названі вище обов`язки не були виконані страхувальником, не повинен відповідати за їх неналежне виконання, а тому ймовірна несплата підприємством страхових внесків чи відсутність відомостей про сплату страхових внесків страхувальником, за умови наявності інших доказів, якими підтверджується факт роботи особи на підприємстві (в даному випадку спірний період роботи позивача підтверджуються записами трудової книжки) не можуть бути підставою для незарахування до страхового стажу періоду роботи позивача на такому підприємстві.

Суд зауважує, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії позивачу або відомості про сплату внесків не у повному обсязі не є підставою для позбавлення особи права на зарахування до стажу роботи періодів, за які відсутні такі відомості.

Оскільки позивач не може відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо сплати страхових внесків, це не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії вказаних періодів роботи.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а (2а/208/245/16) (касаційне провадження №К/9901/458/17), від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а (касаційне провадження №К/9901/2310/18).

В даних спірних відносинах позивач, фактично, позбавлений соціальної захищеності та стажу за час роботи у Приватному підприємстві «Добробут-3», що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17 та від 20.03.2019 у справі №688/947/17.

Отже, відсутність даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за періоди роботи позивача з 12 травня 2003 року по 12 червня 2003 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року не є підставою для позбавлення права на призначення пенсії із зарахуванням спірних періодів роботи до страхового стажу.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що названі вище періоди роботи позивача також підлягають зарахуванню до страхового стажу.

Відтак, оскільки періоди роботи позивача з 12 травня 2003 року по 12 червня 2003 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року також підтверджуються записами трудової книжки і вказані періоди роботи мають бути зараховані до страхового стажу позивача, то суд приходить до висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 зазначених вище періодів роботи, які відображені у трудовій книжці серії НОМЕР_3 .

Аналогічної позиції при вирішенні подібних спірних відносин (щодо питання зарахування до страхового стажу пенсіонера періоду його роботи у зв`язку з відсутністю даних про сплату страхових внесків у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування) також дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у справах №600/3377/24-а (постанова від 06 січня 2025 року), №600/4549/24-а (постанова від 18 серпня 2025 року), №600/5188/24-а (постанова від 19 серпня 2025 року).

Враховуючи все викладене вище, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень (Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області) на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані оскаржуване рішення.

Отже, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06 березня 2025 року №90, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії, а тому таке підлягає скасуванню.

Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача у межах даних спірних відносин, враховуючи висновок суду про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні позивачу пенсії, у тому числі й про протиправність його дій щодо не зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року, з 12 травня 2003 року по 12 червня 2003 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року, з огляду на зміст повноважень суду, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах буде зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи, відображені в трудовій книжці серії НОМЕР_3 , а саме: періоди роботи з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року, з 12 травня 2003 року по 12 червня 2003 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року, а також зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 лютого 2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняте рішення з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Відтак, в указаній вище частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Водночас вимоги, пред`явлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, задоволенню не підлягають, оскільки поставлене позивачем питання про призначення пенсії фактично вирішувалося Головним управлінням Пенсійного фонду України у Харківській області. До того ж, у змісті позову жодним чином не обґрунтовано пред`явлення позовних вимог зобов`язального характеру саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Крім цього, суд відповідно до положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08 лютого 2024 року по справі №500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності.

Таким органом у даних спірних відносинах є Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Зважаючи на положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та беручи до уваги, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн, то судовий збір підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 1211,20 грн з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області як суб`єкта владних повноважень, який ухвалив оскаржуване незаконне рішення.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06 березня 2025 року №90 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи, відображені у трудовій книжці серії НОМЕР_3 , а саме: періоди роботи з 01 квітня 1993 року по 31 березня 1998 року, з 12 травня 2003 року по 12 червня 2003 року та з 15 серпня 2003 року по 01 червня 2005 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 лютого 2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняте рішення з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 06 жовтня 2025 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 (с. Стерче, Чернівецький район, Чернівецька область, РНОКПП НОМЕР_4 ); відповідачі Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (Майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, ); Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, ).

Суддя О.П. Лелюк