Справа № 600/1410/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Чернівці Справа № 600/1410/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 05 грудня 2024 року №22 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 28 листопада 2024 року пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», виходячи із довідок від 26 листопада 2024 року: №97 про складові заробітної плати для державного службовця, який до 1 січня 2024 року працював та звільнився з державних органів (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років); №98 про інші складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців.

Позов обґрунтовано тим, що позивач не погоджується з висновками пенсійного органу про відсутність у неї необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII. Так, позивач зазначає, що вона працювала на посадах в органах податкової служби з 05 грудня 1995 року по дату звільнення з державної служби 19 червня 2024 року. Відповідно, зазначений період трудової діяльності позивача, який становить більше 20 років, підлягає зарахуванню до стажу державної служби, що дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII. Натомість Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області при прийнятті оскаржуваного рішення не зараховано до стажу державної служби період роботи позивача з 27 січня 1997 року по 01 травня 2016 року. Позивач вважає безпідставними такі дії пенсійного органу, оскільки, на її думку, посадові особи державної податкової служби, яким присвоювались спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця. Крім цього позивач вважає, що оскільки звернення до пенсійного органу із заявою про перехід із пенсії за віком на пенсію державного службовця мало місце 28 листопада 2024 року, то саме з цієї дати необхідно призначити пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзивів на позовну заяву; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області належним чином засвідчені копії документів, які стосуються спірних відносин, та встановлено строк для подання таких доказів.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, у поданому до суду відзиві зазначив, що згідно із Законом України «Про державну службу» 10 грудня 2015 року №889-VIII право на призначення пенсії державного службовця надається виключно особам, які працювали на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби. Водночас підтвердженням того, що певна посада віднесена до категорій посад державних службовців, є отримання у період роботи рангу державного службовця. Натомість посадовим особам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальних органів та державних податкових інспекцій присвоюються спеціальні звання, а тому на думку представника Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, посади в зазначених органах не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» №3723-XII. Вважаючи, що оскаржуваним рішенням позивачу було правомірно відмовлено у призначенні пенсії на підставі Закону України «Про державну службу», представник Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області просив суд відмовити в задоволенні позову.

Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області не скористалось правом подання відзиву на позовну заяву, хоча було належним чином повідомлено про відкриття судом провадження у цій справі та про можливість подання відзиву на позов.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

28 листопада 2024 року позивач звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про перехід із пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу». Вказана заява за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, що сторонами не заперечується.

За результатами розгляду заяви позивача від 28 листопада 2024 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 05 грудня 2024 року №22 позивачу відмовлено у переведенні з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Так, у рішенні вказано, що з огляду на положення пунктів 10 і 12 розділу XІI Закону №889-VIII, право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ мають особи, які на день набрання чинності Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII (01 травня 2016 року) мали відповідний стаж на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України.

Пенсійним органом у рішенні зазначено, що до стажу державної служби ОСОБА_1 зараховано період роботи з 05 грудня 1995 року по 26 січня 1997 року, який становить 1 рік 1 місяць 22 дні. Водночас період роботи з 27 січня 1997 року по 01 травня 2016 року в Державній податковій службі Чернівецької області не зараховано до стажу державної служби, оскільки період роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, а не відповідні ранги не можуть зараховуватись до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ.

Враховуючи наведене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області вказано про відсутність підстав для переведення позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

За таких обставин, не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Сумській області від 05 грудня 2024 року №22, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з пунктами 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до положень пункту 6 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Як вбачається зі змісту рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 05 грудня 2024 року №22, підставою для відмови позивачу у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» слугувала недостатність необхідного стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ. При цьому позивачу до стажу державної служби зараховано лише період роботи з 05 грудня 1995 року по 26 січня 1997 року, який становить 1 рік 1 місяць 22 дні.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

01.05.2016 набув чинності Закон України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII), підпунктом 1 пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про державну службу» крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Частиною першою статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон №3723-XII) визначено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Тобто, до 01.05.2016 (дати набрання чинності Законом №889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Відповідно до статті 90 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 10 розділу XI Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 розділу XI Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» визначено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, розділом XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону №3723-XII передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Отже, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-XII і пунктами 10, 12 розділу Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 03.07.2018 по справі №569/350/17, від 03.07.2018 по справі №586/965/16-а, від 10.07.2018 по справі №591/6970/16-а.

Як стверджується в оскаржуваному рішенні від 05 грудня 2024 року №22, пенсійний орган вважає, зокрема, що період роботи позивача в органах Державної податкової служби з 27 січня 1997 року по 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом №889-VIII) не підлягає зарахуванню до стажу державної служби, оскільки період роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, а не відповідні ранги не можуть зараховуватись до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ.

У зв`язку з цим суд зауважує, що пунктом 8 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених чинним на той час законодавством.

Відповідно до статті 41.1 Податкового кодексу України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Згідно з положеннями, закріпленими у Податковому кодексі України - посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, визначає Закон України «Про державну службу» №3723-ХІІ (який діяв на момент роботи позивача в органах податкової служби у період до 01 травня 2016 року).

Відповідно до статті 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження. Регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Аналогічний висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №308/67/17.

Крім цього, Розділом XVIII-1 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла станом на 01 травня 2016 року і станом на 05 грудня 2024 року (дата прийняття оскаржуваного рішення) врегульовано питання проходження служби в контролюючих органах та правовий статус їх посадових осіб.

Зокрема, пунктом 341.1 статті 341 Податкового кодексу України встановлено, що служба в контролюючих органах є професійною діяльністю придатних до неї за станом здоров`я, освітнім рівнем та віком громадян України, що пов`язана з формуванням державної податкової та митної політики в частині адміністрування податків, зборів, платежів, реалізацією податкової та митної політики, політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, а також із здійсненням контролю за додержанням податкового, митного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.

Згідно з пунктом 342.4 статті 342 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.

Відповідно до пункту 342.6 статті 342 Податкового кодексу України правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - законами України «Про державну службу» та іншими законами.

Також пунктом 344.1 статті 344 Податкового кодексу України передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

Дослідженням змісту трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 01 липня 1983 року судом установлено, що починаючи з 05 грудня 1995 року по 19 червня 2024 року позивач працювала в органах податкової служби, а саме:

- з 05 грудня 1995 року по 26 листопада 1996 року старший державний податковий ревізор-інспектор Державної податкової інспекції по Чернівецькій області;

- з 26 листопада 1996 року по 17 березня 2000 року головний державний податковий ревізор-інспектор Державної податкової адміністрації в Чернівецькій області;

- з 17 березня 2000 року по 17 травня 2000 року головний державний податковий інспектор відділу прогнозування надходжень та економічного аналізу;

- з 17 травня 2000 року по 27 вересня 2004 року головний державний податковий інспектор відділу економічного аналізу та прогнозування податкових надходжень;

- з 27 вересня 2004 року по 01 вересня 2005 року начальник відділу економічного аналізу та прогнозування податкових надходжень;

- з 01 вересня 2005 року по 01 грудня 2006 року завідувач сектору економічного аналізу та прогнозування;

- 01 грудня 2006 року по 30 січня 2012 року - начальник відділу економічного аналізу та прогнозування;

- з 30 січня 2012 року по 20 травня 2013 року начальник управління прогнозування аналізу обліку та звітності ДПС в Чернівецькій області (в порядку переведення з ДПА в Чернівецькій області);

- з 21 травня 2013 року по 05 серпня 2013 року - виконуюча обов`язки начальника координаційно-моніторингового управління ГУ Міндоходів у Чернівецькій області;

- з 05 серпня 2013 року по 19 листопада 2014 року начальник координаційно-моніторингового управління ГУ Міндоходів у Чернівецькій області;

- з 19 листопада 2014 року по 11 лютого 2016 року начальник координаційно-моніторингового управління Головного управління ДФС в Чернівецькій області;

- з 11 лютого 2016 року по 01 березня 2017 року начальник відділу моніторингу доходів та обліково-звітних систем;

- з 01 березня 2017 року по 29 серпня 2019 року начальник управління моніторингу доходів та обліково-звітних систем;

- з 30 серпня 2019 року по 10 січня 2020 року начальник управління моніторингу ризикових операцій та доходів ГУ ДПС в Чернівецькій області;

- з 10 січня 2020 року по 28 серпня 2020 року начальник управління податкового моніторингу;

- з 28 серпня 2020 року по 11 січня 2021 року заступник начальника управління начальник відділу планування, аналізу та звітності координації податкового процесу управління податкового адміністрування;

- з 12 січня 2021 року по 08 серпня 2022 року начальник управління податкового адміністрування юридичних осіб ГУ ДПС в Чернівецькій області (в порядку переведення);

- з 08 серпня 2022 року по 19 червня 2024 року заступник начальника управління начальник відділу організації та моніторингу виконання індикативних показників, прогнозування та аналізу доходів місцевих бюджетів, інформаційно-аналітичного управління економічного аналізу.

19 червня 2024 року позивач припинила державну службу та була звільнена з роботи за угодою сторін згідно з частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу».

Крім цього, як вбачається із записів трудової книжки ОСОБА_1 , 05 грудня 1995 року вона прийняла Присягу державного службовця, а в подальшому їй було присвоєно спеціальні звання та ранги державного службовця: 27 січня 1997 року присвоєно спеціальне звання «інспектор податкової служби ІІ рангу»; 11 липня 2001 року присвоєно спеціальне звання «інспектор податкової служби І рангу»; 30 жовтня 2003 року присвоєно спеціальне звання «радник податкової служби ІІ рангу»; 12 грудня 2006 року присвоєно спеціальне звання «радник податкової служби І рангу»; 05 серпня 2013 року присвоєно 10-й ранг державного службовця; 24 грудня 2013 року присвоєно спеціальне звання «Радник податкової та митної справи І рангу»; 30 серпня 2019 року присвоєно 4-й ранг державного службовця; 30 серпня 2022 року присвоєно 3-й ранг державного службовця.

Отже, станом на 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом №889-VIII) позивач працювала на посадах державної служби.

Крім цього, як свідчить зміст записів трудової книжки позивача, у неї був необхідний стаж державної служби тривалістю 10 років станом на 01 травня 2016 року. Так, з досліджених записів трудової книжки позивача вбачається, що стаж ОСОБА_1 на посадах державної служби за період з 08 грудня 1995 року по 01 травня 2016 року складав 20 років 5 місяців 10 днів.

Відповідно, позивач має право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

Водночас, як свідчить зміст оскаржуваного рішення, Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області не надало належної оцінки вказаним вище періодам роботи позивача, зарахувавши їй до стажу державної служби лише період роботи з 05 грудня 1995 року по 26 січня 1997 року.

В оскаржуваному рішенні відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області обмежився лише висновками про відсутність підстав для зарахування позивачу періодів її роботи з 27 січня 1997 року по 01 травня 2016 року до стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону №3723-ХІІ, не надавши при цьому належної оцінки вказаним вище періодами роботи, які відображені в трудовій книжці ОСОБА_1 , не дослідивши їх належним чином і не вказавши, чи відповідає позивач умові для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» щодо перебування її на посаді державної служби станом на 01 травня 2016 року та наявності у неї 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, приймаючи оскаржуване рішення, не врахувало того, що впродовж роботи позивача в органах державної податкової служби вона вважалась державним службовцем, їй були присвоєні спеціальні звання, які прирівнюються до рангів державної служби, а також присвоювались безпосередньо і ранги державної служби, а тому наявний у позивача стаж роботи в органах державної податкової служби підлягає зарахуванню до стажу державної служби, якого достатньо для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Тому суд вважає необґрунтованим та безпідставним висновок Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області в оскаржуваному рішенні про те, що позивач не має права на перехід із пенсії за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу» згідно поданої заяви від 28 листопада 2024 року.

Отже, рішення від 05 грудня 2024 року №22 прийняте пенсійним органом без врахування всіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень, що є підставою для визнання протиправним та скасування такого рішення.

Суд зауважує, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте в ході судового розгляду даної справи відповідачами не доведено обґрунтованості оскаржуваного рішення про відмову у переведенні позивача з пенсії за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу».

Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області як суб`єкт владних повноважень, який прийняв оскаржуване в цій справі рішення, не скористався правом подання відзиву на позовну заяву та, відповідно, не спростував доводів позову, якими обґрунтовано протиправність прийнятого 05 грудня 2024 року рішення №22.

Враховуючи викладене, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача.

Тому, оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 05 грудня 2024 року №22 є протиправним й підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, оскільки станом на 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом №889-VIII) позивач працювала на посадах державної служби і станом на вказану дату у неї був необхідний стаж державної служби тривалістю 10 років, враховуючи висновок суду про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 05 грудня 2024 року №22, а також виходячи з повноважень, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача у цій ситуації є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» з 28 листопада 2024 року (тобто з дати звернення позивача із заявою про перехід із пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу»).

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Водночас вимоги, пред`явлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, задоволенню не підлягають, оскільки поставлене позивачем питання про перехід із пенсії за віком (відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», фактично, вирішувалося Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області. До того ж, у змісті позову жодним чином не обґрунтовано пред`явлення позовних вимог зобов`язального характеру саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Крім цього, суд відповідно до положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08 лютого 2024 року по справі №500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності.

Таким органом у даних спірних відносинах є Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання пенсійний орган призначити їй пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» з урахуванням довідок від 26 листопада 2024 року №97 (про складові заробітної плати для державного службовця, який до 1 січня 2024 року працював та звільнився з державних органів (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років)) та №98 (про інші складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців), то такі суд вважає передчасними, оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області не надавало жодної оцінки указаним вище довідкам при вирішенні питання про наявність підстав для переведення позивача з одного виду пенсії на інший за її заявою від 28 листопада 2024 року.

Поряд з цим у силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд, вирішуючи позов у вказаній вище частині, звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 вересня 2023 року у справі №560/8328/22.

Так, у ній зазначено, що вимоги особи зобов`язати пенсійний орган обрахувати пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» з урахуванням заробітної плати державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є передчасними, оскільки стосуються розміру пенсійних виплат, який ще не обрахований суб`єктом владних повноважень, який наділений такою дискрецією, наслідки якої можуть бути предметом перевірки судом на відповідність критеріям, визначеним у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а отже така вимога спрямована на майбутнє, через що не підлягає задоволенню з огляду на те, що судовому захисту підлягає тільки порушене право.

Аналогічної позиції притримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд, що вбачається з постанов від 26.05.2025 року у справі №120/7586/24, від 03.06.2024 року у справі №560/15343/23, від 30.04.2024 року у справі №560/16077/23 та ін.

Отже, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 605,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області як суб`єкта владних повноважень, який прийняв оскаржуване рішення, визнане судом протиправним.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 05 грудня 2024 року №22 про відмову ОСОБА_1 у переведенні пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з 28 листопада 2024 року.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 06 жовтня 2025 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ); відповідачі Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, ); Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, ).

Суддя О.П. Лелюк