Справа № 420/19456/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/19456/24

Головуючий І інстанції: Хом`якова В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 14.02.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

В С Т А Н О В И В:

20.06.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати розпорядження райради №522/01-06 від 19.06.2024р. «Про демонтаж елементів споруди, розташованої на території загального користування за адресою: АДРЕСА_1 ».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розпорядження №522/01-06 Хаджибейської районної адміністрації про проведення демонтажу незаконно розміщених елементів споруди на території загального користування за адресою: АДРЕСА_1 , є противоправним і не відповідає дійсності, оскільки при виконанні ремонтно-будівельних робіт позивач не займав території загального користування, а замість старого кам`яного паркану влаштував «підпірку» - залізобетонну стінку. Для виконання вимощення вздовж аварійної стінки будинку, позивач прибрав уламки старого сараю, який експлуатує на підставі договору №94 від 01.09.2011р. в ЖКС "Хмельницький" і відбудував його частково в тих же геометричних розмірах. Також, позивач в своєму позові посилається як на приписи ст.152 ЖК України, якою передбачено, що виконання власником робіт з переобладнання і перепланування житлового будинку і житлового приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання, так і на норми п.13 «Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» (затв. Постановою КМУ №406 від 07.06.2017р.).

Окрім того, позивач звертає увагу й на те, що Хаджибейська райадміністрація винесла це спірне розпорядження №522/01-06 про демонтаж не до кінця відбудованого ним сараю і підпірної стінки, як незаконно розміщених елементів споруд на території загального користування, тільки на підставі звернення гр. ОСОБА_2 , не взявши до уваги його пояснення і доводи, чим порушила його права на захист інтересів, як власника жилого будинку, який, маючи у своїй приватній власності цей жилий будинок, зобов`язаний забезпечувати його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку при домову територію.

До того ж, на переконання позивача, спірне розпорядження №522/01-06 від 19.06.2024р. було прийнято Хаджибейською РА ОМР з перевищенням компетенції, оскільки Хаджибейській РА не надано повноважень здійснювати нагляд за технічним станом будівель житлового фонду міста Одеси незалежно від форми власності. До того ж, на огляд ремонтно-будівельних робіт по запобіганню аварії будинку, була направлена комісія з благоустрою району, яка, в свою чергу, на думку позивача, не мала належної компетенції щодо перевірки технічного стану його будинку. Місцева влада м.Одеси, на думку позивача, взагалі не виконує в повному обсязі ст.154 ЖК України, так як в неї немає відповідальних осіб по нагляду за технічним станом експлуатованих будівель житлового фонду м.Одеси.

До того ж, позивач вважає, що виконання цього розпорядження №522/01-06 призведе до руйнування будинку, про що свідчить висновок експерта №33/2023 будівельно-технічного експертного дослідження від 06.10.2023р., згідно з яким, будинок старий і перебуває в не найкращому стані, йому потрібен ремонт. З приводу ж ремонтно-будівельних робіт, які позивач вів самостійно і які були незаконно зупинені приписом №13-ІХ/23-1 від 13.09.2023 Хаджибейської РА Одеської міської ради, позивач вказує, що ці ремонтні роботи він розпочав ще в 2017 році, коли виявив ознаки початку руйнування будинку, потім через хворобу був змушений припинити ці роботи, і відновив їх тільки у 2024 році, оскільки волога пішла під фундамент будинку, що веде к подальшому його руйнуванню. Щоб ліквідувати цю аварійну ситуацію, він був змушений прибрати уламки зруйнованого сараю, зробити вимощення і відбудувати новий сарай без зміни його геометричних розмірів. Таким чином, як зазначає позивач, своїми діями Хаджибейська РА фактично поставила під загрозу подальше існування його будинку, в зв`язку із чим він був змушений звернутися до суду.

Відповідач, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги категорично не визнав та мотивовано просив відмовити у їх задоволенні.

Так, у своєму відзиві на позов представник Хаджибейської районної адміністрації зазначив, що відповідно до п.2.8 «Положення про Хаджибейську районну адміністрацію» (затв. рішенням Одеської міської ради від 19.07.2023р. №1283-VІІІ), районна адміністрація у галузі будівництва має власні повноваження, серед яких: здійснює заходи щодо отримання інформації про замовника (власника) об`єкта будівництва, наявність передбачених чинним законодавством дозвільних документів щодо виконання підготовчих та (або) будівельних робіт за і відповідним об`єктом будівництва, наявність майнових прав на земельну ділянку, на якій здійснюється виявлене будівництво, та відповідність виявленого на ній об`єкта будівництва цільового призначення такої земельної ділянки; здійснює заходи щодо виявлення на території району фактів самовільного будівництва або реконструкції та вирішує питання щодо знесення самочинно побудованих об`єктів або приведення самочинно реконструйованих об`єктів у первинний стан. Також, відповідно до п.4.1 цього Положення, райадміністрація має право "здійснювати контроль, проводити перевірки та аналітичну роботу, складати акти, протоколи з питань, що належать до компетенції рай адміністрації".

Так, як вказує у своєму відзиві представник відповідача, 06.06.2024 р. співробітниками Управління ДАБК ОМР, з залученням представника Хаджибейської РР ОМР, та інших представників виконавчих органів ОМР, було складено Акт обстеження незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території м. Одеси у порядку, передбаченому рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №38 від 10.12.2020р. Пунктами 5,6,7 зазначеного рішення встановлено, що за результатами обстеження комісією складається акт, який підписується усіма членами комісії, голова відповідної районної адміністрації Одеської міської ради на підставі акту відповідно до повноважень видає розпорядження щодо демонтажу незаконно розміщеного об`єкта, споруди або елемента, виконавцем робіт з демонтажу об`єктів, зазначених, у цьому Порядку, визначити КП "Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування".

Зазначеним актом обстеження було встановлено, що рішень щодо передачі у власність або оренду земельної ділянки за вказаним адресом Одеською міською радою не приймалось. В реєстрі будівельної діяльності відсутні відомості щодо реєстрації документів, що дають право на виконання будівельних робіт за вказаним адресом. Містобудівні умови та обмеження на проектування нового будівництва або реконструкції за вказаною адресою ДАМ ОМР не видавались. Департаментом з благоустрою міста ОМР ніякого дозволу на порушення існуючого благоустрою не видавалось. Тобто, виходячи з наведеного вище, за результатами комісійного обстеження було встановлено, що на землях територіальної громади міста Одеси, розташованих за адресом. Одеса, вул. Прохоровська, 14, які не передані у власність або оренду рішенням Одеської міської ради, незаконно розміщені горизонтальні залізобетонні елементи, а також вертикальні елементи з черепашнику та піно-блоків. У зв`язку з цим, 19.06.2024р. Хаджибейською районною адміністрацією Одеської міської ради і було прийнято розпорядження за №522/01-06 «Про демонтаж елементів споруди розташованої на території загального користування за адресою: АДРЕСА_1 », яке є цілком законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 11.03.2025р. подав апеляційну скаргу (на 2-х арк.), в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального і процесуального права, а також права його родини на оскарження рішення органу місцевого самоврядування, у зв`язку із чим, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.02.2025р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

20.03.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), з 30.03.2018р., згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру №1121209 від 16.02.2025р., офіційно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але, як вказано у позовній заяві, фактично проживає разом із своєю дружиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 .

Дружина ж позивача - ОСОБА_3 (свідоцтво про шлюб від 08.08.2008р. серія НОМЕР_1 ), в свою чергу, з листопада 2009 року, на підставі договору дарування від 14.11.2009р. - є власницею 2/3 квартири АДРЕСА_3 , яка складається з 3-х житлових кімнат загальною площею 56,6 кв. м (з яких житлова 36,7 кв.м).

Доказів набуття права власності на вказану вище квартиру АДРЕСА_1 позивач до суду не надав.

Як вбачається зі змісту доданого позивачем до позову висновку експерта ОСОБА_4 №33/2023 від 06.10.2023р., та технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , до зовнішньої стіни цього житлового будинку, на рівні приміщення, яке входить до складу цієї квартири АДРЕСА_1 , примикає сарай, який, в свою чергу, згідно договору №94 від 01.09.2011р. (укладеним з "ЖКС "Хмельницький" на строк до 01.09.2012р.), знаходиться у платному користуванні у ОСОБА_3 (т.б. дружини позивача). Будь-яких документів на право власності на даний сарай ні позивач, ні його дружина не мають.

У 2023 році працівниками КП "ЖКС "Хмельницький" було виявлено руйнування сараю та зведення нової споруди (т.б. залито фундамент та зведено стіни), про що одразу було повідомлено Хаджибейську райадміністрацію листом від 11.09.2023р., а також запропоновано ОСОБА_3 (як власниці квартири АДРЕСА_1 та користувачу сараю) надати правовстановлюючі (дозвільні) документи на реконструкцію даного сараю.

Далі, т.б. у вересні 2023р., Хаджибейською РА, в порядку ст.152 КУпАП, на адресу ОСОБА_3 було винесено Припис від 13.09.2023р. - про зупинення будівельних робіт та надання дозвільних документів на проведення будівельних робіт.

Даний припис від 13.09.2023р. ні ОСОБА_3 , ні позивачем в будь-якому порядку не оскаржувався.

В подальшому, т.б. 18.09.2023р., Хаджибейською РА було прийнято Розпорядження №376/01-06 - про доручення Комунальному підприємству «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» Одеської міської ради провести «демонтаж» незаконно розміщених елементів споруди на території загального користування за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, пізніше, вказане вище розпорядження від 18.09.2023р. було скасоване 21.11.2023р. розпорядженням Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради №594/01-06, про що свідчить ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 30.01.2024р. у справі №420/29953/23.

Далі, на замовлення ОСОБА_3 (дружини позивача), було проведено експертне дослідження будинку АДРЕСА_1 , за результатами якого складено Висновок №033/2023 від 06.10.2023р., згідно з яким, експерт виявив: горизонтально-вертикальну тріщину в зовнішній тильні стіні житлового будинку АДРЕСА_1 на рівні другого поверху, ухил в негативний бік внутрішньоквартирної стіни приміщення №8, яке входить до складу квартири АДРЕСА_1 , 2/3 частини якої належать ОСОБА_3 , грибко-плісенні з`єднання на стінах приміщення №2 та №8 зазначеної квартири. На місці демонтованих сараїв вздовж зовнішньої стіни приміщення №8 житлова, площею12.1 кв. м, ОСОБА_3 виконане зовнішнє оздоблювальне покриття стіни - штукатурка та бетонне вимощення висотою 12 см. З тильної сторони виконано підсилюючу підпірну залізобетонну конструкцію, висотою 4,3 м, яка примикає до кута будинку та монолітний залізобетонний майданчик, які конструктивно з`єднані між собою, для сприймання навантаження з кута будівлі…За висновком експерта виконання демонтажу підпірної залізобетонної конструкції та монолітного залізобетонного майданчику, які конструктивно з`єднані між собою може призвести до виникнення нових пошкоджень несучих конструктивних елементів будинку АДРЕСА_1 та до руйнування або аварійного стану будинку.

06.06.2024р. посадовими особами Управління ДАБК Одеської міської ради, Департаменту з благоустрою Одеської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради та Хаджибейською районною адміністрацією Одеської міської ради, районним архітектором та іншими співробітниками був складений Акт обстеження споруди, за адресою: м.Одеса, вул.Прохоровська, буд.14, яка розташована на землях територіальної громади м.Одеси, не переданих у власність або користування, та зафіксовано незаконно розміщені горизонтальні залізобетонні елементи, а також вертикальні елементи з черепашнику та піноблоків. При цьому, як вказано в акті, в Реєстрі будівельної діяльності відсутні будь-які відомості щодо реєстрації дозвільних документів, які дають право на виконання будівельних робіт за вказаним адресом, Містобудівні умови та обмеження на проектування нового будівництва або реконструкцію цього об`єкту теж не видавались, Департаментом з благоустрою міста дозволу на порушення існуючого об`єкту благоустрою також не видавалось.

Потім, на підставі вказаного Акту обстеження, начальник Управління ДАБК Одеської міської ради звернувся до голови Хаджибейської районної адміністрації Одеської міськради з поданням, в якому просив прийняти відповідне Розпорядження щодо демонтажу цих незаконно розміщених за цією адресою будівельних елементів.

19.06.2024р. головою Хаджибейської районної адміністрації було прийнято розпорядження №522/01-06 про доручення КП "Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування" Одеської міської ради, у відповідності до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №38 від 10.12.2020р. та за участі КУ "Муніципальна варта", провести «демонтаж» незаконно розміщених елементів споруди на території загального користування за адресою: вул.Прохоровська,14, Хаджибейського району м.Одеса.

Не погоджуючись з вказаним вище розпорядженням відповідача№522/01-06, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні даного позову, суд 1-ї інстанції виходив з відсутності у позивача права на оскарження спірного рішення, яке не стосується безпосередньо його прав і обов`язків.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено приписами ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч.1 ст. 5 КАС України).

Так, як слідує зі змісту положень ст.4 КАС України: «позивач» це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; «індивідуальний акт» - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Крім того, як загально відомо, згідно ст.46 КАС України, «позивачем» в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Загальною ж рисою, яка відрізняє «індивідуальні акти» від «нормативних», є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами. Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів, вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів. Вони розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, отже акт індивідуальної дії стосується конкретно визначених у ньому осіб (особи) та впливає на права та інтереси або встановлює обов`язки саме для цих осіб (особи).

Позивач же, в свою чергу, на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте, слід звернути увагу на те, що ці рішення, дії або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють його права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Наслідком розв`язання публічно-правового спору, по суті, має бути захист порушеного суб`єктивного права позивача.

За загальним правилом, відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

А відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи, позивач в своїй позовній заяві зазначив, що і він і його дружина є «власниками» квартири АДРЕСА_3 , але на підтвердження цього відповідних доказів не надав.

Разом з тим, з матеріалів справи беззаперечно встановлено, що безпосередньо позивач ОСОБА_1 не є власником/співвласником квартири АДРЕСА_3 , а його дружина ОСОБА_3 є власником лише 2/3 частини цієї квартири АДРЕСА_1 , які були подаровані їй у 2009 році і є, відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України, її приватною власністю (а не власністю родини).

Позивач же, в свою чергу, як вже зазначалося вище, також не є навіть офіційно зареєстрованим за спірною адресою: АДРЕСА_3 , а згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру №1121209 від 16.02.2025р., він з 30.03.2018р. взагалі зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, з врахуванням зазначених обставин, судова колегія приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про те, що позивач ОСОБА_1 , в даному випадку, не надав належних і беззаперечних доказів, що він є «власником» (співвласником) спірної квартири АДРЕСА_1 або законним «користувачем» земельної ділянки (за адресою: АДРЕСА_1 ), на якій велись будівельні роботи без відповідного дозволу, або «представником» своєї дружини за довіреністю.

Як слідує зі змісту ст.376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3).

Так, як вбачається зі змісту оскаржуваного Розпорядження голови Хаджибейської районної адміністрації №522/01-06 від 19.06.2024р., воно безпосередньо стосується «демонтажу» (силами КП «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» Одеської міськради із залученням КУ "Муніципальна варта") елементів споруди, незаконно зведених на території земельної ділянки загального користування за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, жодної згадки про позивача ОСОБА_1 дане спірне розпорядження не містить.

Отже, за вказаних обставин, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказаним оскаржуваним розпорядженням №522/01-06 від 19.06.2024р. права позивача ОСОБА_1 порушені не були, оскільки останній не є ні власником/співласником квартири АДРЕСА_3 , ні користувачем земельної ділянки (загального користування) за вказаною адресою, ні орендарем спірного сараю.

До того ж, варто звернути увагу й на те, що предметом оскарження (спору) у даній справі фактично є правовий акт індивідуальної дії (розпорядження), який, в свою чергу, породжує права та обов`язки лише тільки у тих суб`єктів, яким його адресовано і тільки у них виникає право на його оскарження та на судовий захист.

Позивач же, в свою чергу, в даному випадку, не довів, що саме він є потерпілим від порушення з боку суб`єкта владних повноважень (Хаджибейської райадміністрації), зокрема, і що спірне розпорядження відповідача від 19.06.2024р. безпосередньо негативно впливає на порушення його прав (обов`язків) або існує обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому.

Крім того, необхідно також звернути увагу й на ту обставину, що у всіх в документах, на підставі яких було прийнято оспорюване розпорядження, позивач не зазначається як особа, яка здійснила дане самочинне будівництво.

Навпаки, у всіх цих документах (які стали підставою для ухвалення спірного розпорядження), і навіть в доданих позивачем до позову матеріалах експертизи (висновок №033/2023 від 06.10.2023р.), фактично фігурує лише тільки дружина позивача - ОСОБА_3 , яка є «власником» 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 та «орендарем» сараю, розташованого за цією ж адресою, за якою, в свою чергу, і було виявлено «самочинне» будівництво.

Одночасно слід зазначити, що, згідно постанови Верховного Суду від 28.02.2019р. у справі №522/3665/17, з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність же матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача (на 2-х арк.).

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах обох інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -.

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 06.10.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко