Справа № 420/8816/25
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8816/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А. розглянувши у спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом у якому просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач-1) щодо неврахування при призначенні пенсії за віком позивачу до спеціального стажу за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи з 01.03.1982 року по 01.08.1994 року в Одеському обласному онкологічному диспансері;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати позивачу до спеціального стажу за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи з 01.03.1982 року по 01.08.1994 року в Одеському обласному онкологічному диспансері з дати призначення пенсії за віком 11.11.2023 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач-2) від 06.02.2025 року № 10, яким позивачу відмовлено у призначенні грошової допомоги згідно пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач-2) нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій, згідно п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мотивуючи це тим, що вона звернулась до відповідача-1 із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій та її заяву були передано на розгляд відповідача-2 яким прийнято оскаржуване рішення про відмову у виплаті грошової допомоги через відсутність необхідного стажу працівника охорони здоров`я з чим вона незгодна та звернулась до суду.

Ухвалою суду від 31.03.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 09.07.2025 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області надати до Одеського окружного адміністративного суду протягом п`яти робочих днів з дня отримання ухвали відомості яким пенсійним органом розглядалась заява ОСОБА_1 про призначення пенсії вперше в 2023 році та докази на підтвердження цього.

Ухвалою суду від 27.08.2025 року позов залишений без руху.

Ухвалою суду від 05.09.2025 року продовжено розгляд справи.

Ухвалою суду від 08.09.25 року залучено як співвідповідача по справі Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі відповідач-3).

15.04.2025 року від представника відповідача-1 до суду надійшов відзив на позов у якому він позовні вимоги не визнає з підстав того, що на підставі наданих Позивачем документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області було здійснено розрахунок стажу Позивача. Стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років склав 28 років 11 місяців 19 днів.

З урахуванням вищезазначеного, Позивач не мав права на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки станом на день призначення пенсії він не мав необхідних 30 років стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - ж статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення".

Позивач надав суду відповідь на відзив відповідача-1.

Відповідач-2 надав суду 24.04.2025 року відзив на позов у якому вимоги не визнав та зазначив, що 31.01.2025 року позивачка повторно звернулася із заявою № 975 щодо врахування заробітної плати за 60 місяців та призначення одноразової грошової допомоги.

За принципом екстериторіальності вказана заява позивачки від 31.01.2025 розглядалася структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області. Однак, відділом перерахунку пенсій № 2 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного Фонду в Закарпатській області (структурний підрозділ, що розглядав заяву за принципом екстериторіадьності), позивачці Рішенням про часткову відмову у перерахунку пенси №10 від 06.02.2025р. було відмовлено у частині встановлення разової грошової допомоги згідно заяви № 975 від 31.01.2025 року, в зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (30 років працівника охорони здоров`я) на дату досягнення пенсійного віку.

Головне управління, проаналізувавши подані документи встановило, що на дату досягнення пенсійного віку (11.11.2023 року) не враховано до стажу роботи період з 02.07.1982 по 01.08.1994 рік, оскільки запис в трудовій книжні не завірено печаткою. Тобто на день досягнення пенсійного віку стаж роботи працівника охорони здоров`я становить тільки 28 років 10 місяців 19 днів при необхідному 30 років. В результаті вищенаведеного Головним управлінням прийнято правомірне рішення про часткову відмову у перерахунку пенсії №10 від 06.02.2025 р. у частині встановлення разової грошової допомоги в зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (30 років працівника охорони здоров`я) на дату досягнення пенсійного віку. Також зазначає, що проведення виплати повинно здійснюватися органом що призначає пенсію за місцем проживання особи.

Позивач надав до суду відповідь на відзив відповідача-1.

Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області не скористалось правом на подачу відзиву на позов.

Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 1963р.н. після досягнення віку достатнього для призначення пенсії за віком звернулась із заявою про призначення пенсії за віком до відповідача-1, яку за принципом екстериторіальності було передано для вирішення до ГУ ПФУ в Сумській області, та за результатом її розгляду призначено пенсію за віком з 11.11.12023 року.

Згідно Форми -РС-право до стажу позивача, як працівника охорони здоров`я, були зараховані періоди : з 01.09.1994 року по 28.02.2022 року та з 01.06.2022 по 31.12.2023 року, що разом склало 28 років 11 місяців 19 днів.

ОСОБА_1 24.10.2024 року звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». яка за принципом екстериторіальності була передана для вирішення до ГУ ПФУ у Львівській області, яке за результатами розгляду заяви позивача прийняла рішення №10 від 31.10.2024 року яким відмовило у призначенні грошової допомоги (яке не є предметом спору).

ОСОБА_1 вдруге 31.01.2025 року звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». яка за принципом екстериторіальності була передана для вирішення до ГУ ПФУ у Закарпатській області, яке за результатами розгляду заяви позивача прийняла оскаржуване рішення №10, яким відмовило у виплаті грошової допомоги через відсутність необхідного для працівника охорони здоров`я стажу -30 років, та зазначивши що страховий стаж позивача становить -28 років 11 місяців 19 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи з 02.07.1982р. по 01.08.1994 року в Одеському обласному онкологічному диспансері, оскільки запис про звільнення у трудовій книжці не завірено печаткою.

З вищенаведеним рішенням позивач не погодилась та звернулась до суду з позовом.

Джерела права та висновки суду.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач на момент звернення з заявою про призначення пенсії за вислугу років досяг пенсійного віку.

Відповідно до ст.1 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

Згідно ст.22 Закону №1788-XII, пенсії за віком призначаються довічно, незалежно від стану здоров`я.

Відповідно до ст.56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, п.1-3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок №637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, правова норма ст.62 вказаного Закону, передбачає, що основним документом для підтвердження стажу роботи є трудова книжка і лише при її відсутності, або відповідних записів у ній, стаж підтверджується згідно положень Порядку №637.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі Інструкція №58).

Пунктами 1.1 Інструкції №58 встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

В пунктах 2.3, 2.4 Інструкції №58 закріплено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 1.5. Інструкції №58 визначено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 р. №301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Щодо періоду страхового стажу з 02.07.1982р. по 01.08.1994 року, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України, міністерства соціального захисту населення України58 від 29.07.93 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. N 110 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Водночас відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Крім того, аналогічні норми містяться і у постанові Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року "Про трудові книжки працівників" № 301, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового (пільгового) стажу і на отримання пенсії з їх врахуванням.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а.

Як встановив суд згідно записів №1 трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 позивач 01.03.1982 року прийнята на посаду молодшої мед сестри гастроентерологічного відділення Обласного онкологічного диспансеру за наказом №11 к від 01.03.1982р. та згідно запису №4 від 01.08.1994 року звільнена по ст.38 КЗпП України за наказом №120 від 04.08.1994р. та на вказаному запису відсутня печатка, проте стоїть назва посадової особи, яка вчинила запис ПІБ та її підпис.

Та позивачем надана довідка №17 від 11.01.2024 року видана Комунальним некомерційним підприємством «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради, у якій зазначено що ОСОБА_2 дійсно працювала в «Одеському обласному онкологічному диспансері» в період з 01.03.1982 року на посаді молодшої медичної сестри за сумісництвом гастроентерологічного відділення та з 02.08.1982 року переведена на посаду медсестри гастроентерологічного відділення, з 01.08.1988 року переведена на посаду палатної медсестри хірургії №1 та 01.08.1994 року звільнена з посади згідно ст.38 КЗпп України.

Та з урахуванням вищевикладеного, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не до працівника, то суд доходить висновку, що відповідачем- неправомірно не врахований вказаний період до страхового стажу позивача який надає право на отримання грошової допомоги, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору ст.13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та враховує положення "Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 р., а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року по справі №21-87а13.

Суд зазначає, що у разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та цвстановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до ч.2 ст.5 КАС України , захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Тобто, і зобов`язання вчинити певні дії, які суб`єкт владних повноважень повинен вчинити за законом.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі, якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який, зокрема, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Суд звертає увагу на те, що уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є Пенсійний фонд, саме до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі і поданих вперше.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині 2 статті 2 КАС України.

Зважаючи на встановлені у ході судового розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача частково, а саме шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 січня 2025 року про призначення грошової допомоги з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у сумі 968,96грн., а тому витрати по сплаті судового збору слід відшкодувати позивачу за рахунок Головного управління Пенсійного Фонду України в Сумській області через невірний розрахунок стажу якого виник спір.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо неврахування при призначенні пенсії за віком позивачу до спеціального стажу за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи з 01.03.1982 року по 01.08.1994 року в Одеському обласному онкологічному диспансері.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати позивачу до спеціального стажу за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи з 01.03.1982 року по 01.08.1994 року в Одеському обласному онкологічному диспансері з дати призначення пенсії за віком 11.11.2023 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 06.02.2025 року № 10, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні грошової допомоги згідно пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 січня 2025 року про призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, згідно п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рнокпп НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, м. Ужгород, пл. Народна, 4) .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна 83) .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40009 м.Суми вул.Степана Бандери 43 ).

Суддя Е.А.Іванов