Справа № 420/20589/25
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2025-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До суду через систему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому позивач просить: - визнати протиправними та скасувати пункт п.2.1. наказу № 52 від 09.01.2025, п. 2.37 наказу №188 від 30.01.2025, п.2.37. наказу №352 від 27.02.2025, п.2.35.наказу командира в/ч НОМЕР_1 №475 від 20.03.2025; зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому - ОСОБА_1 , премію, яка ненарахована та невиплачена в/ч НОМЕР_1 на підставі наказів командира в/ч НОМЕР_1 : №52 від 09.01.2025, №188 від 30.01.2025, №352 від 27.02.2025, №475 від 20.03.2025, з урахуванням раніше виплачених сум; - стягнути з в/ч НОМЕР_1 на його - ОСОБА_1 , користь моральну шкоду у розмірі 400 000 грн.

Представник позивача в позові зазначив, що ОСОБА_1 в період 15.02.2023 по 18.03.2025 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . В середині квітня позивачу стала відома інформація щодо наявності у нього дисциплінарних стягнень, про які до цього він не знав.

Зазначив, що в/ч НОМЕР_1 видано накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а саме: №52 від 09.01.2025, №188 від 30.01.2025 (на підставі якого утримано 17 178 грн премії), №352 від 27.02.2025 (на підставі якого утримано 3435,60 грн премії), №475 від 20.03.2025 (на підставі якого утримано 1994,86 грн премії).

Представник позивача прийняті відповідачем накази щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності протиправними, оскільки службове розслідування не проводилось, а позивач був позбавлений можливості надати свої пояснення та аргументи, які спростовують вчинення правопорушення. Водночас оскаржувані накази не містять: жодного доказу вини позивача, інформації щодо характеру, обставин, наслідків такого порушення, не враховують попередню поведінку позивача, тривалість проходження служби та рівня знань позивача, у них не зазначено які саме норми Дисциплінарного статуту чи Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України порушено.

Також всупереч ч.4 ст.149 КЗпП України позивача про наявність таких стягнень не було повідомлено.

Крім того наказом №475 від 20.03.2025 накладено дисциплінарне стягнення вже після звільнення позивача 18.03.2025 року.

Серед іншого зазначив, що такими неправомірними діями (систематичне накладення дисциплінарних стягнень) завдано шкоду честі, гідності та діловій репутації позивача, адже вони підривають його авторитет, як командира. Вказане викликало негативні психологічні переживання та спричинили шкоду його діловій репутації, які позивач оцінює в 400 000 грн.

Ухвалою суду від 01.07.2025 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.

На виконання ухвали суду позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду з цим позовом.

У зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів вручення позивачу наказів №52 від 09.01.2025, №188 від 30.01.2025, №352 від 27.02.2025, №475 від 20.03.2025, суд на стадії відкриття провадження не вирішував питання про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 18.07.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 надати до суду належним чином завірені копії оскаржуваних наказів командира військової частини НОМЕР_1 №52 від 09.01.2025, №188 від 30.01.2025, №352 від 27.02.2025, №475 від 20.03.2025 з доказами їх вручення ОСОБА_1 , а також всіх документів, що стали підставою для прийняття цих наказів.

Ухвалою суду від 10.09.2025 року позов залишено без руху після відкриття провадження та надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 03.10.2025 року на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України позов залишено без розгляду в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів №52 від 09.01.2025, №188 від 30.01.2025 та №352 від 27.02.2025 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу премію, яка ненарахована та невиплачена на підставі наказів №52 від 09.01.2025, №188 від 30.01.2025 та №352 від 27.02.2025.

Продовжено розгляд справи в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу №475 від 20.03.2025 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу премію, яка ненарахована та невиплачена на підставі наказу №475 від 20.03.2025.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що фактичними підставами для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді «суворої догани» слугувало систематичне порушення ним військової дисципліни, що виразилось у невиконанні наказів командира в/ч НОМЕР_1 про проведення службових розслідувань.

Позивачем не спростовується факт непроведення ним службових розслідувань, що свідчить про недотримання військової дисципліни та фактично наявність підстав для вирішення питання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

При цьому накладенню на позивача дисциплінарного стягнення не передувало призначення командиром службового розслідування, оскільки це є правом, а не обов`язком відповідного командира.

Крім того, оскільки ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини 18.03.2025 року, дисциплінарні стягнення, накладені оскаржуваними наказами є знятими 18.03.2025 року, з огляду на що, не можуть бути скасованими в судовому порядку.

Як наслідок вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог зобов`язального характеру та стягнення моральної шкоди, які є похідними вимогами.

Справа розглянута в письмовому провадженні.

З урахуванням залишення без розгляду частини позовних вимог, судом по цій справі досліджується лише правомірність наказу №475 від 20.03.2025, наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу премію, яка ненарахована та невиплачена на підставі наказу №475 від 20.03.2025, та стягнення моральної шкоди.

Спірні правовідносини виникли між в/ч НОМЕР_1 та військовослужбовцем ОСОБА_1 щодо проходження останнім публічної служби в умовах воєнного стану.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року (далі Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV (далі Статут), військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст.11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців, зокрема, обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.

На військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України (ст.27 Статуту).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 16.10.2020 року.

Згідно з військовим квитком серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України з 13.06.2018 року, зокрема з 26.08.2024 по 18.03.2025 на посаді помічника начальника штабу в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №77 від 18.03.2025 капітана ОСОБА_1 , помічника начальника штабу начальника зв`язку НОМЕР_4 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 , звільненого наказом командира в/ч НОМЕР_5 (за особовому складу) від 19.02.2025 року №49 з військової служби в запас за п.п. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини або з інших важливих причин, перелік яких визначається ч.12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) (необхідність здійснювати постійний огляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи), вважати таким, що справи та посаду здав та вибув для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 18 березня 2025 року виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 19 березня 2025 року.

Під час проходження військової служби позивач притягувався до дисциплінарної відповідальності, зокрема, наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №475 від 20.03.2025 року за неналежне виконання службових обов`язків, допущені порушення службової дисципліни, накладено дисциплінарне стягнення сувора догана.

Позивач вважаючи прийнятий наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.2 ст.3 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV (далі Статут внутрішньої служби), порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 9 Статуту внутрішньої служби визначено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців, зокрема, обов`язок свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок (ст.11 Статуту внутрішньої служби).

Згідно з ст.16 Статуту внутрішньої служби кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтею 26 Статуту внутрішньої служби передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України», дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст.1,2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі Дисциплінарний статут) військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» (стаття 5 Дисциплінарного статуту).

Статтею 45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно з ст.84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.

Таким чином, проведення службового розслідування відносно військовослужбовця перед накладенням дисциплінарного стягнення не є обов`язковим.

Судом встановлено, що накладенню на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення суворої догани не передувало проведення дисциплінарного розслідування, що відповідає ст.84 Дисциплінарного статуту, у зв`язку з чим суд не приймає доводи позивача, що таке стягнення протиправно накладено без перевірки та службового розслідування.

Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №475 від 20.03.2025 року підставою його прийняття є рапорт помічника командира в/ч НОМЕР_1 з правової роботи начальника юридичної служби від 12.03.2025, вх. №13496 від 12.03.2025. за неналежне виконання службових обов`язків, допущені порушення службової дисципліни, накладено дисциплінарне стягнення сувора догана.

Відповідно до рапорту помічника командира в/ч НОМЕР_1 з правової роботи начальника юридичної служби ОСОБА_2 від 12.03.2025 за вх. №13496 з метою недопущення уникнення дисциплінарної відповідальності за незавершені службові розслідування, керуючись інформацією наданою стройовою частиною відділення персоналу штабу щодо службових розслідувань, в яких завершилися терміни проведення службових розслідувань, просив дозволу командира в/ч НОМЕР_1 щодо перепризначення службового розслідування, яке мав завершити капітан ОСОБА_1 та подати акт службового розслідування на затвердження командира в/ч НОМЕР_1 згідно з доповненням до звіту на того самого виконавця.

Також у рапорті за неналежне виконання обов`язків військової служби, порушення вимог ст.11, 12, 16, Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ч.4. ст.85 Дисциплінарного статуту ЗСУ, п.13 Порядку проведення службового розслідування у Збройних силах України, затвердженого наказом МОУ від 21.11.2017 №608, невиконання наказу командира в/ч НОМЕР_1 згідно з додатком до рапорту в частині порушення строку проведення службового розслідування, з метою підтримання дисципліни та недопущення подібних порушень у майбутній, ОСОБА_3 просив командира притягнути до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 у вигляді накладання дисциплінарного стягнення «сувора догана».

Відповідно до ст.37 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Таким чином, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за невиконання наказу командира в/ч НОМЕР_1 та як наслідок з його грошового забезпечення утримано премію.

За змістом ст.35 Статуту внутрішньої служби наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Позивач не заперечує факту невиконання наказу командира в/ч НОМЕР_1 в частині порушення строку проведення службового розслідування, проте вважає, що оскаржуваний наказ №475 від 20.03.2025 про притягнення його до відповідальності підлягає скасуванню, оскільки у ньому не зазначено доказів його вини, інформації щодо характеру, обставин, наслідків вчиненого порушення, не враховано попередню поведінку позивача, тривалість проходження служби та рівня знань позивача.

Верховний Суд у постанові від 13.07.2023 у справі №420/15045/21 зазначив, що для притягнення до дисциплінарної відповідальності, достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.

На підставі ч.5 ст.242 КАС України суд враховує правовий висновок Верховного Суду та вважає, що факт порушення позивачем ст.37 Статуту внутрішньої служби, що виразився у невиконанні наказу командира в/ч НОМЕР_1 є достатнім для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Разом з тим, суд вважає необґрунтованим накладення на позивача дисциплінарного стягнення, враховуючи наступне.

Згідно з ст.45 Дисциплінарного статуту усі дисциплінарні стягнення, крім пониження у військовому званні, пониження в посаді, звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, накладені на військовослужбовців і не зняті до дня звільнення їх у запас чи відставку, вважаються знятими з дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Суд враховує, що відповідно до наказу №77 від 18.03.2025 року капітана ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення з 18.03.2025 року.

Таким чином, на момент видання наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 20.03.2025 №475 позивач вже не перебував на військовій службі та не входив до складу особового складу відповідача.

За змістом ст.45 Дисциплінарного статуту за вчинення адміністративних правопорушень дисциплінарну відповідальність за цим Статутом несуть лише військовослужбовці.

Отже видання наказу про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення після його звільнення з військової служби, що суперечить положенням Дисциплінарного статуту, оскільки притягнений до дисциплінарної відповідальності може бути лише військовослужбовець, який перебуває на службі.

Оскільки на час видання оскаржуваного наказу №475 від 20.03.2025 позивач уже втратив статус військовослужбовця, суд дійшов висновку, що його видано з порушенням вимог Дисциплінарного статуту, що відповідно до ч.2 ст.2 КАС України свідчить про його протиправність та наявність підстав для скасування.

При цьому, згідно з ст.88 Дисциплінарного статуту військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.

З цих підстав суд не приймає доводи відповідача, що оскаржуваний наказ не може бути оскарженим і скасованим в судовому порядку.

За змістом п.4 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі Порядок №260) у разі накладення на військовослужбовця трьох дисциплінарних стягнень «догана» («сувора догана»), оголошених письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління), виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється в розмірі 50 відсотків встановленого розміру щомісячної премії.

Враховуючи те, що позбавлення позивача премії є прямим наслідком накладення на ного дисциплінарного стягнення наказом №475 від 20.03.2025, який суд вважає протиправно прийнятим, скасування якого тягне за собою обов`язок відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу відповідних сум з урахуванням раніше виплаченого забезпечення.

Таким чином, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом: визнання протиправним та скасування наказу №475 від 20.03.2025, зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу ненараховану та невиплачену на підставі наказу командира Військової частини №475 від 20.03.2025 премію, з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо позовної вимоги відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст.23 ЦК України).

Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, в зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано (постанови Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №285/1864/16-а, від 18.11.2019 у справі №820/5044/18, від 27.11.2019 справі №750/6330/17).

У цій справі позивач заявив, що оскаржуваний наказ спричинив наслідки, які виразилися в психологічних переживаннях та спричинили шкоду його діловій репутації, тому вважає, що у зв`язку з цим підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 400 000 грн.

Позивач не надав жодних доказів, що наказ про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани викликав у нього сильні моральні страждання, психічне напруження, емоційні переживання, що зумовити погіршення його здоров`я.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Оскільки у кожної людини індивідуальне світосприйняття порушення її прав суб`єктом владних повноважень, суд вважає, що наведених позивачем доводів за обставин цієї справи недостатньо для стягнення на його користь моральної шкоди. У цій справі відсутні докази, якими б позивач обґрунтовував факт наявності будь-яких втрат немайнового характеру, зумовлених моральними чи фізичними стражданнями або іншими негативними проявами, що можуть свідчити про наявність моральної шкоди, внаслідок незаконного накладення дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани.

Суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування на користь позивача моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст.72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст.ст.73,74,75,76 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У змісті позову позивач заявив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат які він поніс складається із витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн, докази про що будуть подані в порядку ст. 132, 134, 139 КАС України.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оскільки станом на час прийняття рішення по справі позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що є умовою відповідно до вимог ч.4 ст.134 КАС України для вирішення питання щодо розподілу судових витрат на надання правничої допомоги, суд дійшов висновку, що на час розгляду справи у суду відсутні підстави для розподілу судових витрат у частині витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 132, 134, 139, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №475 від 20.03.2025 року про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ненараховану та невиплачену на підставі наказу командира Військової частини №475 від 20.03.2025 премію, з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва