Справа № 750/9149/25
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 750/9149/25 Головуючий у 1-й інстанції: Рахманкулова І.П.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.07.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 000453 від 24.06.2025 про примусове видворення з України ОСОБА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.07.2025 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перетнув державний кордон на в`їзд в Україну 15.03.2020 та проживав на території України за вказаним вище паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_1 , виданого 28.02.2018, терміном дії до 28.02.2023, та посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 07.05.2019, терміном дії до 15.04.2022.

24.06.2025 працівниками УДМС у Чернігівській області ОСОБА_1 було затримано в адміністративному порядку у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого частиною другою статті 203 КУпАП, з метою припинення адміністративних правопорушень, встановлення особи (відсутній дійсний паспортний документ для виїзду за кордон) та з`ясування обставин правопорушення (забезпечення вирішення питання примусового видворення), про що складено протокол про адміністративне затримання № МЧГ 000033.

24.06.2025 УДМС у Чернігівській області ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за проживання на території України за документом, термін дії якого закінчився (посвідка на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 терміном дії до 15.04.2022), без своєчасного виїзду з України впродовж 7 діб з 16.04.2022, за частиною другою статті 203 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 4 080 грн. (протокол серії ПР МЧГ № 001742 від 24.06.2025 та постанова серії ПН МЧГ № 001728 від 24.06.2025).

24.06.2025 УДМС у Чернігівській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважаючи вказане рішення про примусове повернення до країни походження протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не дотримано принцип пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення. Відповідач допустив формальне застосування положень Закону № 3773-VI, не довівши, що перебування позивача на території України без підтвердження відповідного права уповноваженими органами, до того ж діяльність яких у відповідному напрямку в умовах воєнного стану обмежена, призводить до порушення прав та інтересів громадян України. Також, суд першої інстанції зауважив, що відповідач не довів, що прийняття рішення про примусове повернення позивача в країну походження або третю країну, з урахуванням всіх обставин справи, загальної геополітичної ситуації в світі та безпосередньо в Україні та пояснень позивача, є необхідним у демократичному суспільстві.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції прийнято оскаржуване рішення без врахування всіх фактичних обставин справи та надання їм належної правової оцінки, у зв`язку із чим воно підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до ч. 3 ст. 9 вказаного Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

В силу вимог ч. 1 ст. 26 наведеного Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Таким чином, примусовому поверненню іноземців чи осіб без громадянства повинно передувати порушення ним, зокрема, законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

З матеріалів справи вбачається, що постановою УДМС у Чернігівській області від 24.06.2025 ПН МЧГ № 001728 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 001742 від 24.06.2025 відповідно до ч. 2 ст. 203 КУпАП накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 4 080 грн.

Стаття 203 КУпАП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України та відповідно до ч. 2 наведеної статті перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, постановою від 24.06.2025 ПН МЧГ № 001728 позивача було притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Вказана постанова є чинною та матеріали справи не містять жодних доказів щодо її оскарження позивачем в адміністративному чи судовому порядку, вона не є предметом оскарження в рамках даної справи, а тому суд не наділений повноваженнями надавати їй правову оцінку.

Таким чином, у відповідача були наявні підстави для вирішення питання щодо застосування до позивача положень ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В той же час, колегія суддів зазначає, що особа в будь-якому разі не підлягає поверненню (видворенню), якщо підпадає під захист ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Колегія суддів звертає увагу, що 04.04.2023 ОСОБА_1 складено та подано до ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 8 зворот - 9).

Також, 04.04.2023 позивач подав письмове звернення до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області з проханням зафіксувати факт його звернення із заявою та розглянути заяву, задокументувати позивача довідкою про звернення за захистом в Україні.

Вказана заява не була прийнята та розглянута відповідачем, що стало підставою для оскарження такої бездіяльності до суду.

Так, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.12.2023 у справі № 320/32827/23 відкрито провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Центрального Міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви від 04.04.2023 громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 та надати рішення за результатами розгляду заяви від 04.04.2023. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Таким чином, як на момент винесення відповідачем оскаржуваного рішення, так і на даний час, триває процедура визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та вразі прийняття судом позитивного рішення у справі № 320/32827/23, у відповідача виникне обов`язок з перевірки обставин і встановлення підстав для застосування до позивача ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Положеннями ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України;

- додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

- заборона вислання або примусового повернення - недопущення видворення (добровільного чи примусового), видачі (екстрадиції), передачі, іншого примусового переміщення особи, на яку поширюється дія цього Закону, за межі України;

- заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Частиною 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Таким чином, до моменту винесення рішення у справі № 320/32827/23 та/або належного розгляду заяви-анкети позивача від 04.04.2023 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і прийняття передбаченого законодавством рішення за результатами розгляду такої заяви-анкети, відсутні підстави для вирішення питання про примусове повернення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , оскільки в такому випадку буде порушено встановлені ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» принципи, які унеможливлюють примусове повернення іноземця або особи без громадянства.

Тобто, позивач не може бути примусово повернутий за межі території України до моменту завершення розгляду питання щодо надання позивачу статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень, а тому будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Також, з оскаржуваного рішення не вбачається, що відповідачем дотримано один з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, у свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

При вирішенні питання про примусове повернення слід обов`язково з`ясовувати наявність обставин, передбачених статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які виключають можливість такого повернення до країни походження.

Наведений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12.09.2024 у справі №299/2749/23, при розгляді подібних правовідносин, який підлягає врахуванню судом у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про примусове повернення особи суб`єкт владних повноважень повинен керуватися вимогами ст.3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, відповідно до якої жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Наведене свідчить, що при прийнятті органом ДМС рішення про примусове повернення особи до країни походження, обов`язковим є здійснення оцінки ризиків такого повернення.

Навіть у випадку коли особа не зверталась за захистом, це не позбавляє органи ДМС обов`язку проводити оцінку ризиків для такої особи при прийнятті рішення про примусове її повернення, які повинні також обов`язково проводитися у рамках процедури примусового повернення, що передбачає встановлення актуальної інформації про країну походження, з врахуванням вимірювання безпечності перебування особи у такій країні, наявності потенційної загрози її життю та здоров`ю.

Наведений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25.11.2024 у справі №160/1521/23, який підлягає врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.

У постановах від 31 січня 2024 року у справі № 204/10229/22 та від 01 лютого 2024 року у справі № 344/9604/23 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.

І лише з`ясувавши наявність визначених статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що спірне рішення про примусове видворення позивача з України не можна вважати правомірним без встановлення відповідачем вищевикладених обставин.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (GarciaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись, як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.07.2025 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.