Справа № 140/14581/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/14581/24 пров. № А/857/15038/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Гуляка В. В.
Ільчишин Н. В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року у справі № 140/14581/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення м.Луцьк
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїКостюкевич С.Ф.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо проведення перерахунку та виплати його пенсії по інвалідності, з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити перерахунок та виплату його пенсії по інвалідності, з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII, починаючи з 16.06.2024 (в межах 6-ти місячного строку звернення до суду) по дату набрання рішенням суду законної сили.

Позовні вимоги обґрунтував посиланнями на те, що відповідач протиправно не здійснював нарахування та виплату позивачу підвищення пенсії як учаснику бойових дій згідно статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у належному розмірі (150% мінімальної пенсії за віком на відповідний рік), чим порушив його право на належне соціальне забезпечення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року у справі № 140/14581/24 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить провести аналіз діючого законодавства, що стосується виплати підвищення до пенсії учасникам бойових дій, у розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність на предмет відповідності Конституції України та відступити від правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.11.2020 у справі №826/16982/18; звернутися до Верховного Суду в порядку ч.4 ст. 7 КАС України з листом, у якому внести до Конституційного Суду України подання щодо перевірки на відповідність Конституції України норм законодавства, що стосується виплати підвищення до пенсії учасникам бойових дій, у розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким його позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судове рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, без урахування вищої юридичної сили Конституції України і на дискримінаційній підставі, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що зміна порядку розрахунку пенсії, як періодичної виплати фізичній особі, шляхом прийняття відповідного закону, який фактично не відповідає критерію якості закону та легітимній меті, за загальним правилом суперечить положенням статті 22 (щодо недопущення при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод) та статті 58 (щодо відсутності у законів та інших нормативно-правових актів зворотної дії в часі) Конституції України, за умови, що такі зміни не передбачають зменшення розміру пенсії, яку особа отримує на момент прийняття таких законодавчих змін.

Вказує на те, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України). Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша ст. 58 Конституції України).

Зазначає, що оскільки право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону №2262-XII виникло у нього у квітні 1993 року - до внесення змін Законом від 05.10.2005 № 2939-IV, то до спірних правовідносин застосуванню підлягала стаття 15 Закону №2262-XII і стаття 12 Закону №3551-XII в редакції, чинній саме на вказану дату, якими було передбачено підвищення пенсії у процентах до мінімальної пенсії за віком, відповідно до Закону №458/95-ВР.

На підтвердження своїх доводів посилається на численну практику як національних судів так і Європейського суду з прав людини, яку суд першої інстанції, на його думку, не врахував, згідно якої він мав законні сподівання на перерахунок надбавки до пенсії та отримання її у більшому розмірі (не менше 150% мінімальної пенсії за віком), що становило його майно. Таким чином, його право на отримання надбавки до пенсії в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком гарантувалося національним законодавством і формувало право власності в розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлений шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи міститься відповідне відстеження вручених рекомендованих поштових відправлень.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в редакції Закону №3551-XII з 1 липня 2006 року відсутня норма, яка встановлює підвищення пенсії учасників бойових дій на 150% мінімальної пенсії за віком, а натомість визначено, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, тому суд дійшов висновку, що відповідач під час нарахування та виплати позивачу пенсії діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 17.01.2017.

У складі пенсійної виплати позивачу щомісячно нараховується та виплачується доплата як учаснику бойових дій у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

При цьому з доводів відповідача видно, що позивачу з 13.04.1993 призначено пенсію за вислугу років та встановлено підвищення до пенсії, як учаснику бойових дій на підставі статті 12 № 3551-XIІ, а 17.01.2017 ОСОБА_1 встановлено II групу інвалідності відповідно до виписки із акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії ААА № 744514. Згодом, на підставі поданої заяви позивача з 17.01.2017 переведено на пенсію по інвалідності та встановлено підвищення як особі з інвалідністю II групи внаслідок війни, розмір якого на момент виникнення спірних правовідносин складає 837,20 грн (2093 грн х 40%, де 2 093 грн - прожитковий мінімуму для осіб, які втратили працездатність визначений Законом України Про Державний бюджет України на 2024 рік з 01 січня 2023 року)

Посилаючись на наявність визначених законом підстав для виплати такої допомоги у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком, позивач звернувся до відповідача із заявою від 21.11.2024 (вх. №15570/В-0300-24) про нарахування та виплату вказаної доплати.

Листом відповідача від 05.12.2024 за вих. №16077-1557В-02/8-0300/24 позивачу відмовлено у задоволенні заяви у зв`язку із відсутністю на те законних підстав.

Вважаючи протиправними такі дії, позивач звернувся до суду із даним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Нормами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.1994 введено в дію Закон України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», частина третя статті 12 якого встановлювала, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі мінімальної пенсії за віком.

Законом України від 23.11.1995 №458/95-ВР зазначену норму викладено у новій редакції, у силу якої учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 150 % мінімальної пенсії за віком.

Наведена редакція статті 12 Закону №3551-ХІІ була чинною до 01.07.2006.

Водночас пунктом 2 Закону України від 05.10.2005 №2939-IV частину четверту статті 12 Закону №3551-ХІІ викладено в такій редакції: "Учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність".

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону №2939-IV, цей Закон набирає чинності з 1 січня 2006 року, крім пунктів 2 і 5, які набирають чинності з 1 липня 2006 року, та пункту 4, який набирає чинності з 1 січня 2007 року.

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Спір у цій справі стосується правомірності нарахування та виплати позивачу підвищення до пенсії як учаснику бойових дій відповідно до статті 12 Закону №3551-XII у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Суд зауважує, що з 01.07.2006 та станом на момент вирішення спору чинна редакція статті 12 Закону №3551-XII передбачає підвищення пенсії учасникам бойових дій в розмірі 25 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Вказане положення Закону не змінювалось, таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавалося.

Враховуючи, що в редакції Закону №3551-XII з 1 липня 2006 року відсутня норма, яка встановлює підвищення пенсії учасників бойових дій на 150% мінімальної пенсії за віком, а натомість визначено, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд дійшов висновку, що відповідач під час нарахування та виплати позивачу пенсії діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі №826/16982/18 розглядаючи питання правомірності нарахування учаснику бойових дій підвищення до пенсії у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, звернув увагу на такі обставини.

У пункті 2.1 Рішення від 26.12.2011 №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України в рішенні від 25.01.2012 №3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян зокрема керуються принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, у тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України (пункт 4 мотивувальної частини). Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості (пункт 1 резолютивної частини).

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави. Неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими не ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі №826/16982/18 дійшов висновку про відсутність правових підстав для виплати позивачу пенсії з урахуванням підвищення в розмірі 150 % мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України №3551-ХІІ в редакції Закону від 23.11.1995 №458/95-ВР.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду враховує вищенаведений висновок Верховного Суду у постанові від 26.11.2020 у справі №826/16982/18 та не вбачає підстав для відступу від такого висновку.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що не враховує наведені позивачем в апеляційній скарзі висновки Верховного Суду у постановах від 18.10.2018 у справі №196/1022/16-а, від 25.07.2019 у справі №196/881/16-а, оскільки вони були прийняті раніше за постанову Верховного Суду від 26.11.2020 у справі №826/16982/18, а суди при вирішенні справ повинні керуватися останньою правовою позицією Верховного Суду.

Щодо доводів апелянта про те, що право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону №2262-XII виникло у нього у квітні 1993 року - до внесення змін Законом від 05.10.2005 № 2939-IV, то до спірних правовідносин застосуванню підлягала стаття 15 Закону №2262-XII і стаття 12 Закону №3551-XII в редакції, чинній саме на вказану дату, якими було передбачено підвищення пенсії у процентах до мінімальної пенсії за віком, відповідно до Закону №458/95-ВР, колегія суддів зазначає таке.

Судом встановлено, що позивачу з 13.04.1993 призначено пенсію за вислугу років та встановлено підвищення до пенсії, як учаснику бойових дій на підставі статті 12 № 3551-XIІ.

З 01.01.1994 введено в дію Закон України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», частина третя статті 12 якого встановлювала, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі мінімальної пенсії за віком.

Законом України від 23.11.1995 №458/95-ВР зазначену норму викладено у новій редакції, у силу якої учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 150 % мінімальної пенсії за віком.

Наведена редакція статті 12 Закону №3551-ХІІ була чинною до 01.07.2006.

Отже з наведеного видно, що на момент призначення пенсії ні Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ні його норми в редакції статті 12, яка встановлювала, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 150 % мінімальної пенсії за віком не існувало.

Тому доводи позивача про те, що у цьому випадку необхідно застосувати норми закону, які діяли на момент призначення йому пенсії, колегія суддів до уваги не приймає.

В контексті зазначеного питання, колегія суддів звертає увагу на те, що різні аспекти дії закону у часі неодноразово досліджувалися Конституційним Судом України.

Зокрема, у Рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Відповідно до позиції Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).

Суд вважає, що вказаний підхід повинен застосовуватися і у справі, яка розглядається. Тобто, позивач має право на виплату його пенсії по інвалідності, з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії як учаснику бойових дій у розмірі та у порядку, визначеному чинним на час здійснення такої виплати закону.

У цій ситуації суд також враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 23.06.2022 у справі № 580/1738/21, в якій зазначено таке:

« 72. Крім того, суд зазначає, що визначення розміру довічного грошового утримання позивача на підставі норм Закону № 1402-VIII (50% і більше) не призводить до порушення гарантованих статтею 22 Конституції України права позивача, оскільки розмір довічного грошового утримання, на який має право позивач, за нормами Закону № 1402-VIII, не є меншим, ніж той, який був забезпечений з урахуванням положень Закону № 2453-VI, а значно більшим.

73. У зв`язку із цим, відповідач, приймаючи рішення про відмову у перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% від грошового забезпечення діючого судді, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.»

Як видно з перерахунку пенсії позивача за 2007 рік сума його пенсії становить 684,56 грн, а відповідно до перерахунку пенсії станом на 01.07.2014 сума його пенсії становить 23123,18 грн, отже сума пенсії позивача у зв`язку із зміною законодавства не зменшилася, а навпаки збільшилася, тому у суду відсутні підстави вважати, що виплата позивачу підвищення до пенсії як учаснику бойових дій у спірний період виходячи з розміру 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність призводить до порушення гарантованих статтею 22 Конституції України та порушує його право власності в розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі Гарсія Руїз проти Іспанії (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року у справі № 140/14581/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Н. В. Ільчишин
В. В. Гуляк