Справа № 440/10013/25
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/10013/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Канигіної Т.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом своєї сім`ї;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити повторний розгляд рапорту про звільнення з військової служби з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відмова у звільненні позивача з військової служби та твердження щодо відсутності законних підстав для звільнення є протиправними, оскільки ОСОБА_1 має право на звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що він є єдиною особою, яка реально може здійснювати постійний догляд за своєю бабусею. Долучені позивачем до рапорту документи є цілком достатніми для підтвердження наявності підстав, передбачених підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для звільнення його з військової служби, та надані ним документи підтверджують факт того, що інші особи не можуть здійснювати догляд за бабусею позивача.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/10013/25, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві відповідач зазначив, що до свого рапорту про звільнення позивач надав документи з яких вбачається, що у його бабусі, крім нього є донька - ОСОБА_2 і онука - ОСОБА_3 . Подані документи не містили доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. На переконання відповідача, перебування сестри та матері позивача за кордоном не породжує правових підстав для звільнення позивача з військової служби.

Позивач скористався правом подання відповіді на відзив, якому зазначив, що визнає факт наявності у себе інших родичів та додає до позову пакет документів на підтвердження даного факту, а також факту того, що ці особи не можуть здійснювати постійний догляд за бабусею позивача ОСОБА_4 . Підтвердженням неможливості здійснення ними догляду слугує акт обстеження сімейного стану військовослужбовця від 03.06.2025, виданий ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з даними з цього акту: "баба військовослужбовця, який був призваний на військову службу по мобілізації, є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду, інші родичі, які можуть здійснювати догляд не проживають".

Позивачем підкреслено, що відповідно до висновку Комісії можна стверджувати щодо того, що позивач є єдиною особою, який реально може здійснювати постійний догляд за бабусею, та інші особи не можуть здійснювати такий догляд, оскільки вони тривалий час не проживають на території України, не повертались, та не планують повертатися.

У запереченнях Військовою частиною НОМЕР_1 зазначено, що проживання матері та сестри поза межами України не означає, що вони не можуть виконувати догляд за своєю родичкою. Їх небажання здійснювати такий догляд не має ніякого юридичного значення.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з рапортом від 19.06.2025 (вх.№2207/2/1 від 20.06.2025) на звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої та частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю І або ІІ групи.

У листі Військової частини НОМЕР_1 від 02.07.2025 №2/1/3/4920 наведено, що з наданих до рапорту документів вбачається, що у ОСОБА_4 наявна донька - ОСОБА_2 , а також онука - ОСОБА_3 , проте, не надано документів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи ЛКК, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. З огляду на викладене відсутні правові підстави для звільнення старшого солдата ОСОБА_1 з військової служби.

Позивач, вважаючи протиправною відмову відповідача щодо звільнення його з військової служби, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов таких висновків.

Частинами першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Надалі дія воєнного стану в Україні постійно продовжувалася згідно з Указами Президента України, воєнний стан в Україні продовжує діяти станом на момент розгляду цієї справи.

Указом Президента України №69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: 1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; 2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; 3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.

Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Статтею 26 Закону №2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з абзацом чотирнадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з рапортом від 19.06.2025 (вх.№2207/2/1 від 20.06.2025) на звільнення з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю І або ІІ групи.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, позивач разом з рапортом, зокрема, надав відповідачу: копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертної комісією серії 12ААГ №102932 від 14.09.2023; копію висновку ЛЛК від 22.04.2025 №3; копію висновку №2 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; акт обстеження сімейного стану військовослужбовця; копію акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 12.03.2025; копію свідоцтва про народження ОСОБА_5 ; копію паспорту ОСОБА_4 ; копію ІПН ОСОБА_4 ; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; копію паспорту ОСОБА_1 ; копію ІПН ОСОБА_1 ; копію військового квитка ОСОБА_1 ; подання та підстави до подання (вих.№2427 від 19.06.2025).

При дослідженні цих документів, які перебували на розгляді у відповідача, судом з`ясовано наступне.

За змістом довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №102932 від 14.09.2023 ОСОБА_4 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново.

Водночас, згідно з висновком КНП "Машівський центр первинної медико-санітарної допомоги" №2 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі за формою №080-4/о, ОСОБА_4 потребує догляду вдома та отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Верховний Суд у постанові від 13.06.2024 у справі №520/21316/23 зазначив, що щодо осіб, які не відносяться до осіб з інвалідністю, чи яким визначена ступінь втрати професійної працездатності, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то на переконання Суду, такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою N 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою N 080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667.

Отже, висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-4/о), який видається ЛКК закладу охорони здоров`я, може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за хворою особою.

У відзиві відповідач зазначив, що до свого рапорту про звільнення позивач надав документи з яких вбачається, що у його бабусі, крім нього є донька - ОСОБА_2 і онука - ОСОБА_3 . Подані документи не містили доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. На переконання відповідача, перебування сестри та матері позивача за кордоном не породжує правових підстав для звільнення позивача з військової служби.

Водночас, актом обстеження сімейного стану військовослужбовця, затвердженого т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 13.06.2025, встановлено таке.

Бабуся: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

За наданою інформацією та підтверджуючими документами бабуся ОСОБА_4 є особою з інвалідністю II групи (довідка МСЕК про інвалідність від 14.09.2023 серія 12 ААГ №102932 безтерміново) та потребує постійного стороннього догляду (висновок форми №080-4/о від 22.04.2025 №2).

Дідусь: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - помер.

Син (бабусі ОСОБА_4 ): ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - помер (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 ).

Дочка (бабусі ОСОБА_4 ): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Проживає за кордоном має громадянство Республіки Кіпр (паспорт громадянина Республіки Кіпр НОМЕР_3 дійсний до 17.06.2034).

Батько військовослужбовця (син ОСОБА_4 ): ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - помер.

Рідна сестра військовослужбовця: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживає за кордоном (закордонний паспорт громадянина України серія НОМЕР_4 дійсний до 13.06.2027, свідоцтво про одруження від 04.01.2006 серія НОМЕР_5 ).

За висновком комісії відповідно до абзацу чотирнадцятому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - було встановлено, що баба ( ОСОБА_4 ) військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_1 , який був призваний на військову службу по мобілізації, є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду, інші родичі, які можуть здійснювати догляд, не проживають. Інші документи, крім зазначених вище, не надавалися.

Абзацами першим, третім частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 у справі №5-рп/99, до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Як встановлено частиною четвертою статті 3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття "постійний догляд" передбачає не епізодичну чи матеріальну допомогу, а щоденну, безпосередню фізичну участь у житті особи, яка потребує догляду, допомогу у самообслуговуванні, забезпеченні її життєвих потреб та безпеки.

Верховний Суд у постанові від 27.02.2025 у справі №380/16966/24 зазначив, що при вирішенні питання про звільнення необхідно враховувати не лише формальну фізичну наявність інших родичів, але й їхню реальну здатність здійснювати догляд. Зокрема, поняття "відсутність іншого члена сім`ї" охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини (перебування в полоні, відбування покарання, здійснення військової служби тощо).

З урахуванням висновків Верховного Суду, наведеними у зазначеній постанові, можна зробити висновок, що відмова у звільненні військовослужбовця за наявності в нього обов`язку щодо догляду за особою з інвалідністю та відсутністю іншої особи, спроможної реально забезпечити необхідний догляд особі з інвалідністю, буде суперечити принципам: державних гарантій соціального захисту (стаття 46 Конституції України); недопущення перешкод у реалізації прав людини (стаття 21 Конституції України); пріоритетності прав осіб з інвалідністю на отримання належного догляду (Закон № 875-XII).

Таким чином, при ухвалені рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби повинно бути забезпечено належний баланс між інтересами держави та правами людини.

Суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що відповідач повинен діяти відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом". Застосування такого принципу забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не можна визнати неправомірними, якщо вони ґрунтуються на законі, чинному на момент прийняття відповідного рішення таким суб`єктом.

При цьому відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Нормами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням наведеного, при розгляді рапорту позивача відповідачем вчинені дії не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; не з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; необґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог у частині визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у відмові у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у Збройних силах України в запас за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за мобілізацією за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою бабусею, ОСОБА_4 , якій згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 14.09.2023 серія 12 ААГ №102932 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити повторний розгляд рапорту ОСОБА_1 від 19.06.2025 про звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої та абзацу 14 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням висновків суду у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Підстави розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 243-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити .

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у відмові у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у Збройних силах України в запас за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за мобілізацією за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою бабусею, ОСОБА_4 , якій згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 14.09.2023 серія 12 ААГ №102932 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити повторний розгляд рапорту ОСОБА_1 від 19.06.2025 про звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої та абзацу 14 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням висновків суду у цій справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.С. Канигіна