Справа № 140/292/25
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/292/25 пров. № А/857/11289/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Носа С.П.;

суддів: Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі № 140/292/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя у І інстанції Шепелюк В.Л.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася у Волинський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач-2, ГУ ПФУ в Миколаївській області), в якому просила визнати протиправними дій відповідача-1, відповідача-2 щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді 2 роки стажу роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, 2 роки 4 місяці половини строку навчання в юридичному вищому навчальному закладі, при призначенні довічного грошового утримання. Зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській та Миколаївській областях зарахувати додатково до спеціального стажу роботи, що дає право на щомісячне грошове утримання 4 роки та 4 місяці та провести перерахунок та виплату суддівської винагороди, виходячи з загального стажу судді, який дає право на відставку 32 роки 10 місяців з урахуванням виплачених сум з 06.12.2024.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що Указом Президента України від 27.06.1996 №482/96 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Луцького міського суду Волинської області; у грудні 2024 року призначено довічне грошове утримання судді. Так, на час призначення на посаду судді позивач мала необхідний стаж роботи в галузі права тривалістю 2 роки, який підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді при призначенні довічного грошового утримання. Також до стажу роботи на посаді судді при призначенні довічного грошового утримання підлягає зарахуванню половина строку навчання у вищому навчальному закладі. Позивач вважає, що при винесенні рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській та Миколаївській областях від 17.12.2024 №10 протиправно не зарахували вказані періоди, оскільки загальний строк стажу судді, який орган Пенсійного фонду України мав би брати до уваги під час розгляду заяви про призначення щомісячного довічного гpoшового утримання становить 32 роки 10 місяців. Вважаючи дії відповідачів протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не зарахування ОСОБА_1 при призначенні довічного грошового утримання до стажу роботи на посаді судді 2 років стажу роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, 2 років 4 місяців половини строку навчання в юридичному вищому навчальному закладі.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 додатково до спеціального стажу, що дає право на довічне грошове утримання 4 роки та 4 місяці та провести перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з загального стажу роботи судді, який дає право на відставку 32 роки 10 місяців з урахуванням виплачених сум з 06 грудня 2024 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області судові витрати у сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ в Івано-Франківській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що нормативними актами, які діяли на час призначення позивачки на посаду судді або на час виникнення права у позивача на призначення щомісячного довічного грошового утримання, не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання та строк, який дає право для призначення на посаду судді. Цей перелік є вичерпним.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є суддею у відставці, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області та з 22.06.2018 їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.03.2003 №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а з 06.12.2024 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

05.12.2024 рішенням №3556/0/15-24 Вища рада правосуддя звільнила ОСОБА_1 у відставку, з якого вбачаєтьсящо стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді станом на дату ухвалення Вищою радою правосуддя рішення становить 32 роки 10 місяців. До стажу роботи позивача на посаді судді, що дає право для звільнення у відставку, зараховано стаж роботи на посаді судді 28 роки 5 місяців 05; стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді 2 роки; половина строку навчання в юридичному вищому навчальному закладі 2 роки 4 місяці.

09.12.2024 позивач звернулася у сервісний центр Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с.45 зворот-47).

Рішенням ГУ ПФУ України в Івано-Франківській області від 17.12.2024 №10 ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 66% суддівської винагороди, починаючи з 06 грудня 2024 року з огляду на стаж судді у 28 років 4 місяці 15 днів (а.с.7).

Не погоджуючись з діями відповідача-1 щодо не зарахування до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половину строку навчання в юридичному вищому навчальному закладі та стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України від 02 червня 2016 року №1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (Закон №1402-VIII).

Пунктом 2 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України від 07 липня 2010 року №2453-VI Про судоустрій і статус суддів (далі Закон №2453-VI), крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15.12.1992 №2862-ХІІ Про статус суддів (далі - Закон №2862-ХІІ).

Згідно з частиною третьою статті 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшуєтеся на два відсотки грошового утримання судді.

Пунктом 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону №2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII зі змінами.

Згідно статті 7 Закону №2862-ХІІ право на зайняття судової посади мали громадяни України, які досягли на день обрання 25 років, мали вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Відповідно до абзацу 4 пункту 34 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Частиною другою статті 137 Закону №1402-VIII (у редакції від 05.08.2018) встановлено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

З набранням чинності Закону України Про внесення змін до Закону України Про судоустрій та статус суддів у зв`язку з прийняттям Закону України від 12.07.2018 №2509-VIII Про вищий антикорупційний суд, яким внесено зміни до статті 137 Закону №1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи ( професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Такий правовий висновок викладено в рішенні Верховного Cуду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.11.2018, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного суду від 30.05.2019 у справі №9901/805/18.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що частину другу статті 137 Закону №1402-VIII (у редакції від 05.08.2018) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.

На день призначення на посаду судді питання визначення стажу, що давав позивачці право на відставку регулювалося Законом №2862-ХІІ.

Перед призначенням на посаду судді позивач працювала з 16.09.1988 по 17.07.1996 у Волинській колегії адвокатів в юридичній консультації Ківерцівського району Волинської області адвокатом, частина стажу роботи на якій підлягає зарахуванню як стаж, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.

Таким чином, стаж роботи в галузі права тривалістю 2 роки, який підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді при призначенні довічного грошового утримання підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 (а.с.9-12) та ґрунтується на діючому законодавстві.

Абзацом другим статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95 Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів (редакція чинна на час призначення на посаду суддею) встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання , за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Щодо зарахування половина строку навчання в юридичному вищому навчальному закладі до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

З 01.09.1979 по 18.06.1984 ОСОБА_1 навчалася за денною формою в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова та отримала повну вищу юридичну освіту за спеціальністю Правознавство та здобула кваліфікацію юриста.

Не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів є неправомірним.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 28.11.2019 у справі №589/4735/16-а, від 28.11.2019 у справі №607/5454/17, від 13.05.2020 у справі №242/1890/17, від 20.04.2021 у справі №344/5707/19.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи встановила, що ГУ ПФУ в Івано-Франківській області до стажу роботи позивача на посаді судді зараховано виключно періоди роботи суддею, що складає 28 років 4 місяці 15 днів. До стажу роботи, який дає право на звільнення у відставку та призначення довічного грошового утримання не зарахували 2 роки стажу роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, а також половину строку навчання в юридичному вищому навчальному закладі 2 роки 4 місяці 24 дні.

При вирішенні питання розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача та, відповідно, здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, необхідно керуватися положеннями статті 142 Закону №1402-VIII, які визначають, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці підлягає зарахуванню:

-стаж роботи на посаді судді -28 років 5 місяців;

-стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді 2 роки;

-половина строку навчання в юридичному вищому навчальному закладі - 2 роки 4 місяці 24 дні.

Таким чином, загальний стаж роботи, що дає право на відставку становить 32 роки 10 місяців.

Саме такий висновок за результатом вивчених документів викладений у рішенні Вищої ради правосуддя від 05.12.2024 за № 3556/0/15-24.

На підставі викладеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 додатково до спеціального стажу, що дає право на довічне грошове утримання 4 роки та 4 місяці та провести перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з загального стажу роботи судді, який дає право на відставку 32 роки 10 місяців з урахуванням виплачених сум з 06 грудня 2024 року.

Відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі № 140/292/25 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук