Справа № 742/3620/25
Суддя: Коваленко А. В.
Дата ухвалення: 2025-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/742/59/25
Єдиний унікальний № 742/3620/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року м. Прилуки

Прилуцький міськрайонний суду в складі головуючого судді Коваленка А.В., за участю секретаря судових засідань Риндя Л.А., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліцїї в Чернігівській області , інспектора Прилуьцокго РВП ГУНП в Чернігівській області Леонтовича Олександра Вікторовича про скасування постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

14 липня 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5198718 від 11.07.2024 року та звільнити його від адміністративної відповідальності за ч.10 ст.121 КУпАП.

Свої вимоги аргументує тим, що 11 липня 2025 року інспектором Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області Леонтовичем О.В. було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, -зафіксоване не в автоматичному режимі стосовно ОСОБА_1 притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.10 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 510,00грн.

11.07.2025р., оскільки була повітряна тривога, було необхідно перемістися до укриття на автомобілі Subaru Impreza (державний номер НОМЕР_1 ). Тому він здійснив посадку своєї дитини до авто крісла та зафіксував ременями безпеки, впевнившись, що пасажири та він пристебнуті ременями безпеки, розпочав рух у напрямку укриття. Під час руху періодично перевіряв чи дитина в своєму місці та зафіксована ременями.

Після зупинки транспортного засобу, інспектор підійшов до авто, представився та повідомив, що дитина не пристебнута. Поглянувши в дзеркало, він зрозумів, що дитина вже була не в кріслі за його припущеннями, дитина самостійно звільнився з ременів в момент зупинки авто або близько до неї.

Позивач вказує, що не може фізично утримувати або зв`язувати дитину під час поїздки, щоб не порушити правила перевезення, бо це не гуманно і не законно. Тим більше при поїздці до укриття, що є необхідністю для його життя та здоров`я є вищою цінністю відповідно до статті 3 Конституції України.

На прохання надати докази порушення для з`ясування факту самого порушення, у тому числі відеофіксацію, йому було відмовлено.

Інспектор склав постанову, не роз`яснивши прав, передбачених ст. 268 КУпАП, без пред`явлення доказів правопорушення і без належного вручення копії постанови інспектор вимагав підпис. Підпис під постановою він поставив лише після вручення копії, оскільки хотів якомога швидше доставити сім`ю до безпечного місця. Під час спілкування було чути звуки, схожі на проліт БПЛА, що створювало загрозу життю.

Причина зупинки транспортного засобу не була повідомлена в момент зупинки, як цього вимагають п. 2.4 ПДР України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію». Він не мав реальної можливості надати пояснення, скористатися правовою допомогою чи заявити клопотання до моменту ухвалення рішення.

Під час зупинки транспортного засобу інспектор не здійснив перевірку документів на право керування, свідоцтва про реєстрацію ТЗ. Інспектор, нехтуючи ст. 63 Конституції України, не запропонував перейти або проїхати до найближчого укриття для належного розгляду справи. Це створило ризик для життя і здоров`я його сім`ї.

Отже, позивач не погоджується із зазначеним рішенням інспектора, бо вважає себе невинним, а постанову серія ЕНА №5198718 від 11.07.2025 року необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи.

11.09.2025 року від відповідача-Головного управління національної поліції в Чернігівській області надійшов відзив на позовну заяву в якому останній заперечує проти задоволення позову .

Відзив аргументований тим, що відповідно до постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №5198718 від 11.07.2025, остання складена у відповідності до вимог чинного законодавства. Під час зупинки ОСОБА_1 було повідомлено про причину зупинки, а докази вчинення адміністративного правопорушення містяться на відеозаписі , який додається. Твердження позивача, що йому не запропоновано пройти в укриття є безпідставними, оскільки останній не повідомляв працівників поліції про те, що він прямує в укриття та не прохав останніх забезпечити їх право на слідування в укриття. Така позиція у позивача виникла після звернення до суду.

25.09.2025 року позивачем надана відповідь на відзив, в якій останні заперечує, щодо доводів відповідача та вказує, що на долучених доказах не зафіксовано факт перевезення позивачем дитини без використання дитячих утримуючих систем.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 15.07.2025 року відкрито провадження в справі та призначено розгляд справи на 11 год.00 хв. 11 вересня 2025 року.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 11.09.2025 року відкладено розгляд справи на 14 год.00 хв. 30 вересня 2025 року.

ІІІ. Позиції сторін.

В судовому засіданні позивач та його представник не з`явилися, але від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі в судовому засідання не з`явилися , але скористалися правом надати відзив на позовну заяву.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №5198718 від 11.07.2024 року накладено адміністративне стягнення на ОСОБА_1 за ч.10 ст.121 КУпАП .В постанові вказано, що ОСОБА_1 , 11.07.2025 року о 20 годині 20 хвилин в м. Прилуки по вулиці В`ячеслава Чорновола( 1-го Травня), 133 , керував транспортним засобом Subaru Impreza номерний знак НОМЕР_1 ,при цьому перевозив пасажира- дитину, яка не була зафіксована спеціальною дитячою утримуючою системою. Чим порушив п. 21.11.б ПДР.

З відеозапису з відео реєстратора працівника поліції долученого до матеріалів справи, вбачається, що працівник поліції зупиняє транспортний засіб та підходить до нього і відразу ж повідомляє причину зупинки, а саме вказує на порушення правил перевезення дитини, зазначаючи, що дитина не зафіксована в спеціальною утримуючою системою , та попросив надати документи. Водій проігнорував вимогу надати документи, після чого працівник поліції перевірив дані по базах данних та вказав дані ОСОБА_1 . На зауваження працівника поліції про те, що водій перевозить дитину не зафіксовану спеціальною утримуючою системою водій вказав, що не може забезпечити сидіння дитини в утримуючому пристрої, який наявний в автомобілі. З відео вбачається , що після зупинки працівник поліції відразу підходить до автомобіля в якому за кермом знаходиться позивач , поруч на передньому сидінні жінка, а позаду між сидіннями виглядає дитина, яка стояла позаду. Працівник поліції роз`яснив позивачу його права , а також право мати захисника. В розмові з працівником поліції водій неодноразово вказує, що він не може всадити дитину, на що працівник поліції порадив йому, щоб його дружина сіла поруч з дитиною для забезпечення її безпеки та дотримання ПДР. Після чого працівник поліції виносить постанову , вручає водію та вказує, що він має поставити підписи за отримання постанови та роз`яснення йому прав, що останній і робить.

Відповідно до інформації з карти надзвичайних ситуацій 11.07.2025 року повітряна тривога оголошувалася 6 разів, в тому числі з 18 год 13 хвили 11 липня по 05год 19 хвилин 12 липня 2025 року.

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Щодо належного відповідача.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Згідно із статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, частина перша статті 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста, сьома і восьма статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

З аналізу вищевикладених норм права вбачається, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених ч.10 ст.121 КУпАП інспектори відповідного орану діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, яка регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів.

Таким чином, відповідні інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.10 статтею 121 цього Кодексу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 26 грудня 2019 року № 724/716/16-а.

Враховуючи викладене у задоволенні позову до інспектора Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області Леонтовича Олекандра Вікторовича слід відмовити в зв`язку з заявленням позовних вимог до неналежного відповідача.

Щодо суті позовних вимог.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

За змістом ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є : своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати : чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинення, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України Про дорожній рух встановлюють ПДР, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001.

Частиною п`ятою статті 14 Закону України Про дорожній рух учасників дорожнього руху зобов`язано знати і неухильно дотримувати вимог цьогоЗакону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.9 ПДР визначено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п.п.б п.21.11 ПДР, забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 150 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда, крім : транспортних засобів, що здійснюють регулярні, регулярні спеціальні та нерегулярні пасажирські автобусні перевезення, за умови дотримання встановлених цими Правилами обмежень швидкості руху; спеціалізованих санітарних автомобілів бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, оперативних транспортних засобів Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, Держприкордонслужби, Служби безпеки, Управління державної охорони під час виконання ними невідкладного службового завдання.

Частиною десятою статті 121 КУпАП встановлено відповідальність за порушення правил перевезення дітей, яке тягне за собою накладення штрафу на водія в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно п.9 ч.1 ст.31 Закону України Про Національну поліцію, поліція може застосовувати такі превентивні заходи, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України Про Національну поліцію, поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення, зокрема : 1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень; 2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз.

Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Як видно із відеозапису боді-камери працівника поліції, до автомобіля під керуванням позивача , двигун якого працював, підійшов працівник поліції, в автомобілі сиділи позивач та жінка, а також із-за водійського сидіння вигляду вала дитина. Працівник поліції представився та спитав водія, чому він перевозить дитину без спеціальної утримуючої системи, на що пасажир відповів, що не може забезпечити перебування дитини пристебнутою.

Таким чином працівниками поліції зафіксовано, що в транспортному засобі перебувала дитина, яка під час руху не була пристебнута за допомогою спеціальної дитячої утримуючої системи, тому позивачу було повідомлено про відповідальність за такі дії, яка передбачена ч.10 ст.121 КУпАП.

Згідно ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Проаналізувавши доводи сторін та встановлені обставини справи, з урахуванням приведених вище норм, суд вважає, що оскаржувана постанова є правомірною, що доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, які надані відповідачем по справі.

При цьому, позивач не навів жодних переконливих аргументів суду про об`єктивну необхідність після зупинки поліцейським транспортного засобу, яким він керував, розблоковувати дитячу утримуючу систему. Натомість, неодноразово вказував, що він неможе забезпечити перебування дитини пристебнутою .

Стосовно доводів позивача про порушення процесуальної процедури під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд зазначає, що зі змісту оспорюваної постанови видно, що позивачу були роз`яснені відповідні права та повідомлено про початок розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Також позивач при розгляді справи про адміністративне правопорушення не заявляв будь-яких клопотань, не заперечував факт вчинення правопорушення.

Крім того, доводи позивача, що працівник поліції наражав його та родину на небезпеку , оскільки розглядав справу під час сигналу тривоги, суд вважає безпідставними, так-як зупинка водія була здійснена майже через дві години після ввімкнення сигналу тривоги, а з відеозапису не вбачається, що позивач жодних клопотань про забезпечення його права на укриття не заявляв, так як і не повідомляв жодної інформації про слідування до укриття, а тому суд розцінює дані доводи позивача як намагання уникнути відповідальності.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд приходить до висновку про правомірність оспорюваної постанови.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд враховує висновкі , що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інших доказів, які б свідчили про порушення працівниками поліції вимог законодавства, які можуть бути підставою для скасування постанови матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 77, 241-246, 255, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліцїї в Чернігівській області, інспектора Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області Леонтович О.В. про скасування постанов про притягнення до адміністративної відповідальності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення до Шостого апеляційного адміністративного суду .

Суддя Анатолій КОВАЛЕНКО