Справа № 420/23868/23
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2025-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
03 жовтня 2025 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в письмовому провадженні заяву Військової частини НОМЕР_1 про відстрочення терміну виконання судового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2025 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю.

Вказаним рішенням визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати майору ОСОБА_1 з 29 січня 2020 року по 08 грудня 2022 року грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, надбавки за службу в умовах режимних обмежень, грошової допомоги для оздоровлення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 з 29 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року включно перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, надбавки за службу в умовах режимних обмежень, грошової допомоги для оздоровлення, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01 січня 2020 року (2102 гривні), на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, та провести їх виплату з урахуванням раніше сплачених сум.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити майору ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, надбавки за службу в умовах режимних обмежень, грошової допомоги для оздоровлення, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік станом на 01 січня 2021 року (2270 гривні), на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, та провести їх виплату з урахуванням раніше сплачених сум.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 з 01 січня 2022 року по 08 грудня 2022 року включно перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, надбавки за службу в умовах режимних обмежень, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік станом на 01 січня 2022 року (2481 гривні), на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, та провести їх виплату з урахуванням раніше сплачених сум.

Рішення набрало законної сили 24.03.2025 року.

11.09.2025 року представник Військової частини НОМЕР_1 подав заяву, в якій останній просить: відстрочити термін виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року по справі №420/23868/23 на 1 рік.

В обґрунтування поданої заяви заявник зазначив таке.

Станом на день подання цієї заяви рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року по справі №420/23868/23 військовою частиною НОМЕР_1 не виконано у зв`язку з наявністю обставин, що істотно ускладнюють його виконання, а саме відсутністю фінансування.

Так, з метою виконання вищезгаданого рішення військовою частиною було подано клопотання для отримання дозволу на виконання судового рішення. 16.04.2025 на адресу військової частини НОМЕР_1 надійшло погодження від 15.04.2025 №220/13/20081 щодо виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року по справі №420/23868/23. 07.05.2025 військовою частиною НОМЕР_1 було відправлено заявку-розрахунок №2183 (додаток №2) щодо виділення коштів для виконання судових рішень.

З часу подання заявки на фінансування для виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року по справі №420/23868/23 кошти на рахунок військової частини НОМЕР_1 не надходили.

Станом на день подання цієї заяви на рахунку військової частини НОМЕР_1 по КЕКВ 2800 відсутні кошти для виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року по справі №420/23868/23, що підтверджується відповідною випискою.

Розглянувши заяву Військової частини НОМЕР_1 суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до положень частини третьої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст.378 КАС України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Відповідно до ч.3 ст.378 КАС України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Тобто, із змісту даної норми висновується, що стаття 378 Кодексу адміністративного судочинства України визначає підстави та порядок відстрочення і розстрочення виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення в адміністративній справі з метою створення оптимальних умов для належного та якісного його виконання у процесі виконавчого провадження.

Наведена норма не містить виключного переліку обставин, що є підставою для вирішення питання про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Згідно ч.4 ст.378 КАС України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання самої особи або членів її сім`ї, її матеріальне становище;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Інститут розстрочення та відстрочення виконання рішення суду впроваджений саме з метою забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом (документом) реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

У постанові від 06.12.2019 року у справі №2а/0570/6531/2011 Верховний Суд дійшов висновку, що відстрочення в розумінні зазначеної норми закону є відкладенням чи перенесенням дати виконання рішення на новий строк, який визначається адміністративним судом, та допускається у виняткових випадках, залежно від обставин справи. Підставою для відстрочення можуть бути конкретні існуючі, об`єктивні, виключні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення у встановлений строк або фактично унеможливлюють таке.

При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Суд зазначає, що наведені відповідачем підстави для відстрочення виконання судового рішення, зокрема, тяжкий фінансовий стан не є тією виключною обставиною, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, які б давали підстави для відстрочення виконання судового рішення.

Разом з цим, при вирішенні питання щодо доцільності надання відстрочення виконання судового рішення судом враховуються матеріальні інтереси обох сторін.

Законом України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Суд зазначає, що надання відстрочення виконання рішення суду у даній справі може призвести до порушення майнових інтересів позивача.

Також судом враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до якої несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява N 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 у справі "Ясюнієне проти Литви", заява N 41510/98, п. 27).

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. І саме Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява N 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Водночас відсутність на рахунках боржника коштів не є тією виключною підставою (непереборною обставиною), з якою законодавець пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення.

Між тим, невиконання відповідачем рішення суду не є підставою для відстрочення його виконання.

Суд також враховує п.70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі Рисовський проти України, в якому суд зазначив, що принцип належного урядування, зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви Військової частини НОМЕР_1 про відстрочення виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2024 року у справі № 420/1515/24 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 248, 256, 293, 378 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Військової частини НОМЕР_1 про відстрочення виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 року у справі № 420/23868/23 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Андрухів