Справа № 726/2780/25
Суддя: Байцар Л. В.
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/2780/25
Провадження №2-а/726/32/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Байцар Л. В., розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення до відповідача Управління патрульної поліції в Чернівецькій області.

В позові посилається на те, що постановою серія ЕНА №5492022 в справі про адміністративне правопорушення, старшим лейтенантом поліції Педурару А.В. 15 серпня 2025 року, якою притягнуто до адміністративної відповідальності, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП ОСОБА_1 та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3 400,00 гривень.

Як вбачається із змісту оскаржуваної постанови позивач 15 серпня 2025 року керувала транспортним засобом «Renault Megane» НОМЕР_1 без посвідчення водія. Звертає увагу суду на те, що вона постійно проживає в США. В Україну приїхала тимчасово. Також вказує, що має посвідчення водія, яке отримала в США. Вважає, що вищевказана постанова прийнята з грубим порушенням вимог ст.258 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 не було надано можливості повноцінно надати пояснення та докази, що підтверджують наявність права на керування транспортним. Вказує, що під час керування транспортним засобом вона мала при собі американське посвідчення водія НОМЕР_2 від 16.02.2022 р., яке дійсне до 28.07.2029 року та пред`явила його патрульним.

Просить суд постанову ЕНА №5492022 від 15.08.2025 р. в справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 126 КУаАП щодо ОСОБА_1 скасувати як незаконну і провадження в справі закрити. Стягнути на її користь понесені судові витрати.

Представник відповідача УПП в Чернівецькій області спрямував до суду відзив на позов, в якому зазначив, що в м. Чернівці по вул. Галицький Шлях, 4-А 15.08.2025 року, екіпажем патрульної поліції було виявлено порушення правил дорожнього руху, а саме, водій керувала транспортним засобом «Renault Megane» НОМЕР_1 , порушила вимоги дорожнього знаку 3.21, а також керувала автомобілем із явними технічними поламками задніх світлових приладів в темну пору доби, при цьому не маючи права керування даним т/з, чим порушила п.2.1.а ПДР України.

Інспектором було подано сигнал про зупинку транспортному засобу на підставі ст. 35 ЗУ "Про Національну поліцію"

Поліцейський підійшов до водія, ким виявилася ОСОБА_1 , належним чином представився, пояснив суть правопорушення, причину та підставу перевірки документів та попросив пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 ПІДР України на підставі ст. 32 3У «Про Національну поліцію» та пункту 2.4.а ПДР України. Водій виконав законну вимогу патрульного та надав для перевірки посвідчення водія, видане на його ім`я іноземною державою, а саме Сполученими Штатами Америки.

Встановивши факт вчинення правопорушення, а саме порушення вимог п.2.1.а ПДР України, відповідальність за яке передбачене ч.2 ст. 126 КУпАП було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів щодо позивача.

Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Інспектор встановивши всі обставини справи винесла постанову за ч.2 ст. 126 КУпАП та наклала стягнення на позивача в розмірі 3 400,00 гривень, відповідно до санкції статті.

Згідно зі ст. 258 КупАП позивача було ознайомлено зі змістом постанови.

На обґрунтування позивних вимог позивач вказує, шо має право керувати транспортними засобами на території України із наявним у нього посвідченням водія, виданим в США, посилаючись на Конвенцію « Про дорожній рух» від 08.11.1968 року.

Проте, відповідно до п.29.1.а ПДР України водій механічного транспортного засобу, який перебуває на території України з іншої країни, а також водій громадянин України, який виїжджає за кордон, повинні мати реєстраційні документи на транспортний засіб і посвідчення водія, що відповідають вимогам Конвенції "Про дорожній рух» ( Відень, 1968 р.).

Однак, оскільки на момент винесення оскаржуваної постанови, США не підписали та не ратифікували у встановленому законом порядку вищезазначену Віденську конвенцію «Про дорожній рух» від 08.11.1968 року, посвідчення водія, які видані на території США не відповідають вимогам такої, що у свою чергу не дозволяє керування транспортними засобами на території України із посвідченням водія, яке видане в США. Для того, щоб мати право керування транспортними засобами на території країн, які підписали та ратифікували Конвенцію із посвідчення водія, виданим США, до такого посвідчення повинно додатково отримати міжнародне посвідчення водія.

Частиною 9 статті 15 ЗУ «Про дорожній рух» зазначено, що керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу в установленим терміном дії. На території України, відповідно до Конвенції діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень, визначається КМУ.

У відповідності до «Інформаційного порталу Національної поліції Головного сервісного центру, підсистеми «Посвідчення водія», на момент винесення оскаржуваної постанови, у позивача не було національного посвідчення водія відповідної категорії та міжнародного посвідчення водія.

Тобто, опираючись на вищезазначені доводи, представник відповідача робить висновок, що факт керування автомобілем ОСОБА_1 не маючи при цьому права керування транспортним засобом, встановлено вірно, а доводи позивача не відповідають чинним нормам законодавства, які діяли на момент винесення оскаржуваної постанови.

Таким чином, з огляду на все вищезазначене в діях позивача є склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП. Інспектор патрульної поліції мав всі законні підстави для зупинки транспортного засобу, пред`явила законну та обґрунтовану вимогу щодо надання документів передбачених матеріалів. Постанова серії ЕНА №5492022 від 15.08.2025 р. обґрунтована, винесена на підставі та у порядку передбаченому законодавством.

Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача та залишити постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

З матеріалів справи встановлено, що постановою серії ЕНА №5492022 від 15.08.2025 р. в справі про адміністративне правопорушення, 15 серпня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400,00 гривень.

Як вбачається із змісту оскаржуваної постанови в м. Чернівці по вул. Галицький Шлях, 4-А 15.08.2025 року, водій керувала транспортним засобом «Renault Megane» НОМЕР_1 при цьому не маючи права керування даним т/з, чим порушила п.2.1.а ПДР України, та вчинила адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.126 КУпАП.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач звернув увагу, що вона постійно проживає в США.

Під час керування транспортним засобом, ван мала при собі американське посвідчення водія ID НОМЕР_3 від 16.02.2022 р., яке дійсне до 28.07.2029 року.

В Україну ОСОБА_1 приїхала 01.08.2025 р. та перебувала тимчасово.

Так, статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до п.29.1.а ПДР України водій механічного транспортного засобу, який перебуває на території України з іншої країни, а також водій громадянин України, який виїжджає за кордон, повинні мати реєстраційні документи на транспортний засіб і посвідчення водія, що відповідають вимогам Конвенції "Про дорожній рух» ( Відень, 1968 р.).

Частиною 2 статті 126 КУпАП визначено, що керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 9 статті 15 ЗУ «Про дорожній рух» зазначено, що керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу в установленим терміном дії. На території України, відповідно до Конвенції діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень, визначається КМУ.

Як вбачається із копії посвідчення водія ID НОМЕР_3 від 16.02.2022 р., строк дії водійського посвідчення до 28.07.2029.

На переконання ОСОБА_1 вона мала право керування транспортним засобом на території України на підставі посвідчення водія іноземної держави (США).

Водночас, судом встановлено, що позивач керувала транспортним засобом із згаданим вище посвідченням, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, так як США не підписали її та не ратифікували. При цьому встановлено, що у позивача відсутнє міжнародне посвідчення водія та не було національного посвідчення водія відповідної категорії (видане державою Україна) на момент винесення оскаржуваної постанови.

У відповідності до п. 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 р. № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20,05.2009 No511, зі змінами), особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в «кому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Таким чином, для керування транспортним засобом на території України із посвідченням водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Конвенції, є сукупність умов, а саме наявність двох елементів, а саме, міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави. При цьому, наявність одного із елементів не дає право на керування транспортним засобами, тобто не може бути застосовано слово «або», тобто міжнародного посвідчення водія або посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Конвенції.

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено належними доказами, що 15 серпня 2025 року дійсно мало місце порушення позивачем вимог ПДР України, та був наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП.

Отже, враховуючи встановлені у справі обставини, суд вважає, що дії відповідача, як суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами, відповідали критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак, приходить до висновку про необгрунтованність позовних вимог.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.3 ст.242 КАСУ).

Адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами (ст.23 КУпАП).

Таким чином, розглядаючи дану адміністративну справу відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами, а спірна постанова містить всі необхідні відомості, передбачені ст. 283 КУпАП, що підтверджується матеріалами відеофіксації, наявними в матеріалах справи, з урахуванням вказаного, суд не вбачає підстав для скасування постанови серії ЕНА №5492022 від 15.08.2025 року, тому у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовляє.

Згідно зі ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення, суд, окрім іншого, має вирішити як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. ст.132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом вимог ст.139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача судові витрати понесені останнім не відшкодовуються.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем не підлягають відшкодованою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 77, 139, 241-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду або через Садгірський районний суд м. Чернівці шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Л. В. Байцар