Справа № 420/21094/25
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про визнання протиправною та скасування рішення,

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення щодо відмови Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради Код за , 65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2д), від 20.06.2025 року за № 04-10/338, щодо відмови фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в укладанні договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі;

- зобов`язати Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (Код за , 65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2д), укласти договір на право тимчасового користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі лотку площею 6,0 кв.м., змішаної групи товарів, з режимом роботи: 8.00-20.00, за адресою: АДРЕСА_1 , строком розміщення 5 років з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за його заявою від 11.06.2025 року за № Ф1-137898-ю/о, на підставі листа рішення Пересипської районної адміністрації ОМР від 27.05.2025 за № 01-05- 8/542вх.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звернувся до Центру надання адміністративних послуг, відповідно до п. 13.9-13.10 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджених Одеською міською радою 09.10.2013 № 3961-VI, а також відповідно до п.п.2 п.5 статті 13 Закону України «Про адміністративні послуги», було надано заяву для формування вхідного пакету документів № Ф1-137898-ю/о до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР із заявою на отримання адміністративної послуги, щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі, однак Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР пакет документів було повернуто до Управління надання адміністративних послуг з відмовою в укладені договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі. Підставою для відмови стало відсутність належним чином оформленого листа-рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради». Позивач вважаючи таку відмову протиправною звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказав, що зважаючи на відсутність в розпорядженні Уповноваженого органу (Відповідача) належним чином оформленого листа рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, зважаючи на невід`ємність та обов`язковість даного документу при оформленні договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, Відповідач дійшов висновку про відмову Позивачу в задоволенні заяви щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі.

У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами викладеними у відзиві та просив задовольнити позовні вимоги.

Від третьої особи надійшли пояснення та клопотання про закриття справи, в яких зазначено, що визначення у позовній заяві ФОП Урсакі, що у листі-рішення чітко зазначено, що районна адміністрація узгоджує ФОП ОСОБА_1 (Позивачу) розміщення елементу вуличної торгівлілотку, площею не більше 6,00 кв.м., змішаної групи товарів, з режимом роботи: 8.00-20.00, за адресою: м. Одеса, вул Владислава Бувалкіна, 37, строком розміщення 5 років, є помилковим та хибним, що може привести до прийняття помилкового рішення. Окрім того зазначає, що спір в частинні зобов`язання укласти договір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки він спрямований на захист прав позивача у зв`язку із здійсненням його господарської діяльності.

В запереченнях на пояснення третьої особи позивач вказав, що предметом цього спору є оскарження відмови суб`єкта владних повноважень укласти договір після наданого листа-рішення. Позивач не вимагає визнання договору укладеним напряму (що було б предметом господарського спору), а лише захищає своє право від протиправних дій органу влади. Спір у цій справі виник саме через протиправну бездіяльність та неправомірну відмову Управління розвитку споживчого ринку суб`єкта владних повноважень укласти договір. Метою Позивача є не вирішення приватної суперечки щодо існуючих договірних відносин, а зобов`язання державного органу вчинити певні дії в рамках його публічно-владних повноважень. Крім того, вимога про зобов`язання укласти договір є прямим наслідком та способом відновлення порушеного права, що виникло в результаті протиправної відмови Відповідача. Ці вимоги є єдиним комплексом заходів, спрямованих на захист прав Позивача у публічно-правових відносинах, тому розгляд їх окремо є безпідставним. Позивач не вимагає від суду визнати договір укладеним. Предметом позову є оскарження протиправної відмови в укладенні договору після отриманого Позивачем узгодження у вигляді листа-рішення. Договір укладається відповідно до Правил та згідно із заявою на отримання адміністративної послуги. Також зазначає, що Вимоги позивача є взаємопов`язаними: протиправність відмови в укладенні договору та зобов`язання його укласти. Визнання відмови незаконною без покладення обов`язку укласти договір позбавляє позивача ефективного захисту.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд установив таке.

11.06.2025 року представник позивача звернувся до відповідача з заявою для формування вхідного пакету документів № Ф1-137898-ю/о до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР із заявою на отримання адміністративної послуги, щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі (ЕВТ) за адресою АДРЕСА_1 .

20.06.2025 відповідачем пакет документів було повернуто до Управління надання адміністративних послуг з відмовою в укладені договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі.

Позивач вважаючи таку відмову протиправної звернувся до суду з цим позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та зазначаючи про підсудність спору саме адміністративному суду, позивач наголошував на тому, що предметом цього спору є оскарження відмови суб`єкта владних повноважень укласти договір після наданого листа-рішення.

Суд не погоджується з такою позицією і зазначає, що сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд, «встановлений законом», має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. Відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Ураховуючи ознаки підвідомчості спору господарському суду, узагальнені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі №911/1834/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, та застосовуючи динамічне тлумачення наведених вище норм у контексті цієї справи, Велика Палата Верховного Суду у справі №580/4531/23 у Постанові від 29.02.2024 року акцентувала на тому, що за загальним правилом спір є приватноправовим і підвідомчим господарському суду, зокрема, за сукупності таких умов:

а) участь у спорі суб`єкта господарювання;

б) наявність між сторонами, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГПК України, іншими актами цивільного і господарського законодавства, та/або спору про право (щодо інтересу, правочину, зобов`язання), що виникає з відповідних відносин;

в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Такий загальний підхід не унеможливлює винятків, що ґрунтуються на законі, пріоритеті права на судовий захист порушених прав чи інтересів осіб та аналізі природи правовідносин у спорі.

Зокрема, спірні правовідносини мають приватноправовий характер, якщо зумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для приватноправової сфери.

За загальним правилом до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Публічно-владні управлінські функції передбачають прямий безпосередній публічно-владний вплив на іншого суб`єкта цих правовідносин, який є обов`язковим для цього суб`єкта. Публічно-владний вплив також означає, що суб`єкт владних повноважень наділений законними повноваженнями вирішувати питання про права, свободи та інтереси іншого суб`єкта, який вступає з ним у правові відносини.

Зміст публічних правовідносин передбачає наявність відносин влади і підпорядкування, що відрізняє його від приватних правовідносин, у яких відносини ґрунтуються на юридичній рівності сторін, вільному волевиявленні, майновій самостійності та вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу їх учасника.

З урахуванням предмета і підстав позову суд зазначає, що правовідносини стосовно укладання договору ґрунтується на принципах свободи договору, юридичної рівності та майнової самостійності їх учасників, а тому належить до сфери приватного права.

Щодо посилання позивача про прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, як ознака публічно-правового спору, суд зазначає, що саме в формі рішення суб`єкт владних повноважень може, як укладати договір, так і відмовляти в укладені договору, а тому наявність такого рішення не є визначальною ознакою для віднесення цього спору до юрисдикції адміністративного суду.

Суд зазначає, що умови віднесення цього спору до приватно-правових та таких що підвідомчий господарському суду, повністю співпадають з вищенаведеною Постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №580/4531/23 від 29.02.2024 року.

Враховуючи, що сторони діяли як самостійні господарюючі суб`єкти, ініційований позивачем спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно зі статтею 20 ГПК України.

У пункті 4 частини першої статті 19 КАС України законодавець конкретизував юрисдикцію адміністративних судів лише стосовно адміністративних договорів, зазначивши, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

Оспорюванні позивачем дії щодо укладання договору має всі ознаки приватного спору та не є адміністративним договором.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту інтересів у спірних правовідносинах є характерним саме для приватноправового спору та не властивий публічно-правовим правовідносинам.

Таким чином, провадження по справі підлягає закриттю з підстав передбачених п.1 ч. 1 ст. 238 КАС України - справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст.238, 239, 241-244 КАС України, суд

вирішив:

Закрити провадження по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про визнання протиправною та скасування рішення.

Роз`яснити позивачу, що вказані позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Попов В.Ф.

.