Справа № 560/1539/25
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1539/25

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Салюк П.І.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

02 жовтня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби Україниу Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29.03.2023 №341 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 20.06.2008, а також посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 31.07.2014.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.04.2025 позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29.03.2023 №341 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , виданого 20.06.2008, а також посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 31.07.2014.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 червня 2008 року, ОСОБА_1 на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" було видано дозвіл на імміграцію в Україні. На підставі наданого дозволу 31.07.2014 р. ОСОБА_1 було оформлено посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 укладено шлюб із ОСОБА_2 уродженкою Хмельницької обл., Дунаєвецького р-н., с.Притулівка, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 03.09.2014 р. Від даного шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , народилась дочка - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 11.06.2016 р.

01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 було документовано тимчасовим посвідченням громадянина України серії НОМЕР_5 терміном дії до 01 червня 2022 року, яке, відповідно до Закону України "Про громадянство України" посвідчує особу та підтверджує її належність до громадянства України.

21 червня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю м.Ноябрськ Тюменської області Російської Федерації була видана Довідка про припинення громадянства України №6801.2.1/7368-22 від 21.06.2022 р. про те, що 20.06.2022 р. згідно з рішенням Управління державної міграційної служби України у Хмельницькій області оформлено припинення його громадянства України відповідно до частини 1 стаття 21 Закону України "Про громадянство України".

ДМС України на виконання п.10.3 протоколу засідання Колегії ДМС України №1/КС від 17.02.2023, затвердженого наказом ДМС України від 27.02.2023 №43, здійснено моніторинг щодо осіб, які набули громадянство України та на момент прийняття рішення про оформлення набуття громадянства України (за період 01.01.2019-01.02.2023) проживали на території України на підставі посвідок на постійне місце проживання.

Так, в ході здійсненого моніторингу виявлено, що ОСОБА_1 набув громадянство України 01.06.2020 року, посвідку на постійне проживання в Україні та дозвіл на імміграцію не скасовано.

Зі змісту Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні №341 від 29.03.2023, вбачається, що ОСОБА_1 , на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україні, виданий 20 червня 2008 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 31.07.2014 терміном дії "безстроково" (орган, що видав 6801) скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Позивач вважаючи вищевказане рішення протиправним та таким, що порушує його права та інтереси звернувся до суду з повозом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що у висновку та у рішенні не зазначається конкретна норма будь - якого іншого закону України, що прямо передбачала б скасування дозволу на імміграцію через те, що протягом двох років особа з тих чи інших причин не припинила перебування у громадянстві іншої держави. З огляду на вказане, станом на час прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 законна підстава для прийняття такого рішення була відсутня.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст.308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Правовий зміст поняття громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України визначає Закон України від 18.01.2001 № 2235-III Про громадянство України (далі - Закон № 2235-III).

Згідно зі ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України Про імміграцію №2491-ІІІ від 07.06.2001 (далі Закон №2491) передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 12 Закону України Про імміграцію №2491 визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, Закон України №2491 встановлює перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію, який не є вичерпним. Це означає, що дозвіл може бути скасований як з підстав, прямо передбачених у ст.12 Закону №2491, так і у інших випадках, які повинні бути прямо передбачені іншими законами України.

Відповідно до ст.14 Закону України "Про імміграцію" особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання (ст.13 Закону №2491-III).

Відповідно до п.21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 (далі - Порядок №1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пункт 22 Порядку №1983 передбачає, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, відповідач послався на п.6 ч.1 ст.12 Закону України " Про імміграцію", тобто за наявності інших випадків, передбачених законами України.

Разом з цим, жодної норми іншого закону України, якою б конкретизувалася причину скасування дозволу на імміграцію відповідачем не зазначено.

Відтак, рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію з підстав, передбачених п.6 ч.1 ст.12 Закону № 2491-III, без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування даного рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №813/119/16, від 26.05.2020 у справі № 815/6555/16, від 16.01.2019 у справі №808/9121/15, від 07.05.2020 у справі № 420/6652/18, від 25.11.2020 у справі №810/916/16.

Згідно із ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апелянта на те, що після 01.10.2020 у відповідача були наявні підстави для скасування виданого дозволу на імміграцію, оскільки після набуття позивачем громадянства на нього не поширювалась дія Закону України "Про імміграцію", не спростовують вищевказаного висновку суду, так як громадянином України позивач був лише у період із 01.10.2020 по 20.06.2022, а тому саме у цей період відповідач міг порушувати питання скасування дозволу на імміграцію за наявності підстав, встановлених ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" або прямо передбачених іншими законами.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст.12 Закону України "Про імміграцію".

Колегія суддів зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У той же час, зі змісту спірного рішення не вбачаються будь - які мотиви, пов`язані з необхідністю його прийняття в інтересах національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі "Йогансен проти Норвегії" (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 1001- 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

Натомість, матеріали справи свідчать, що спірне рішення № 341 від 29.03.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 було прийнято за відсутності визначеної Законом України "Про імміграцію" підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право позивача, гарантоване йому статтею 8 Конвенції.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29.03.2023 № 341 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , виданого 20.06.2008, а також посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 31.07.2014.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби Україниу Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.