Справа № 140/3301/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/3301/24 пров. № А/857/25213/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року з питання зміни способу і порядку виконання судового рішення, постановлену суддею Волдінером Ф.А. у м. Луцьку у справі № 140/3301/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

19 травня 2025 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі заявник) звернувся до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення в адміністративній справі № 140/3301/24, у якій просив вирішити питання про зміну способу та порядку виконання рішення по виконавчому листу № 15853/24, виданому 25.07.2024 Волинським окружним адміністративним судом, шляхом його зміни на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 пенсії за період з 23.12.2023 по 31.07.204 в сумі 100691,09 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.

В апеляційній скарзі вказує, що рішенням пенсійного органу №78 від 25.07.2024 ОСОБА_1 призначена пенсія за віком з 23.12.2023.

09.08.2024 о 11.33 годині стягувач на свій картковий рахунок отримав від ГУ ПФУ у Волинській області пенсійні виплати за серпень місяць 2024 року в розмірі 13 811,61 грн. Однак, за період з 23.12.2023 по 31.07.2024 стягувачем пенсія не отримана. Скаржник вважає, що суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні заяви про зміну порядку та способу виконання судового рішення по справі № 140/3301/24, позбавив позивача будь-якого ефективного способу захисту своїх прав.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги , суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.06.2024, яке набрало законної сили 29.08.2024, у справі № 140/3301/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, (далі рішення суду від 11.06.2024 у справі №140/3301/24):

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 14 березня 2024 року №/С 78 про відмову у призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 23 грудня 2023 року.

На виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист № 15853/2024 від 25.07.2024, який звернуто до виконання до органів Державної виконавчої служби.

Постановою від 22.01.2025 старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 76848272 з примусового виконання виконавчого листа № 15853/2024 від 25.07.2024.

Постановою від 18.02.2025 виконавче провадження № 76848272 закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Із описової частини вказаної постанови вбачається, що підставою для закінчення виконавчого провадження стала інформація Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про повне виконання рішення суду від 11.06.2024 у справі №140/3301/24. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення про призначення ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 23.12.2023. До відповіді долучено протокол призначення пенсії та розрахунок стажу.

Не погодившись з такими діями державного виконавця Музичук В.М. оскаржив постанову про закінчення виконавчого провадження від 18.02.2025 до суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 у справі №140/1832/25 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови, (далі рішення суду від 18.03.2025 у справі № 140/1832/25) в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2025 рішення суду від 18.03.2025 у справі № 140/1832/25 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково та визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шарової Дар`ї Валеріївни ВП №76848272 від 18.02.2025 про закінчення виконавчого провадження.

Постановою від 30.04.2025 виконавче провадження № 76848272 з примусового виконання рішення суду від 11.06.2024 у справі № 140/3301/24 на підставі виконавчого листа № 15853/2024 від 25.07.2024 відновлено.

Із врахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2025 у справі № 140/1832/25 старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернувся до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення від 11.06.2024 у справі №140/3301/24.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Частиною першою, третьою статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувала чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат.

Відповідно до частин другої, третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина перша статті 373 КАС України).

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання, що у разі відсутності добровільного виконання судових рішень забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження є завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (частина перша статті 5 Закону №1404-VIII).

Таким чином, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень; повноваження щодо вчинення дій з приводу примусового виконання рішення суду, в тому числі і щодо перевірки його виконання, належать передусім виконавцям.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону № 1404-VIII передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Статтею 7 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Разом з цим, апелянтом не надано докази, що відповідач створює перешкоди для виконання такого рішення.

Суд зауважує, що поняття спосіб і порядок виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено КАС України. Натомість порядок виконання судового рішення означає визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем.

Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти вжиття адміністративним судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановлені раніше порядок і спосіб. Ці заходи повинні забезпечити виконання конкретного судового рішення і не поширюватися на відносини, які виникли після його ухвалення.

Водночас змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті, торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду, а також змінювати обраний судом при ухваленні цього рішення спосіб відновлення порушеного права позивача.

Мета зміни способу та порядку виконання рішення суду полягає у тому, щоб усунути обставини, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання такого судового рішення.

Верховний Суд у постанові від 21.08.2018 у справі №803/3805/15 зазначив, що системний аналіз наведеної правової норми дає підстави дійти до висновку про те, що підставою для встановлення порядку і способу виконання судового рішення є обставини, що перешкоджають належному його виконанню: ускладнюють його виконання або роблять неможливим, при цьому судове рішення не може бути змінено по суті.

Тобто зміна способу і порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені в постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №826/8279/16.

Отже, висновки судового рішення щодо способу і порядку його виконання чітко визначені та не можуть бути змінені іншим судовим рішенням без відповідного обґрунтування виняткової необхідності застосування такої зміни рішення. Зазначаючи про необхідність зміни способу та порядку виконання рішення суду від 11.06.2024 у справі №140/3301/24 заявник вказує на позицію Восьмого апеляційного адміністративного суду висловлену в постанові від 18.03.2025 у справі № 140/1832/25, а саме:

«…В розглядуваному випадку спірна пенсія призначена з 23.12.2023, починаючи з 09.08.2024 позивач отримує поточні пенсійні виплати; за період з 23.12.2023 по 31.07.2024 пенсійний орган обліковує заборгованість по пенсійних виплатах в розмірі 100691 грн. 09 коп.

Із змісту заяви стягувача ОСОБА_1 від 12.12.2023 слідує, що звертаючись до відповідача з вимогою примусового виконання судового рішення в справі № 140/3301/24, він наголошував на тому, що рішенням № 78 від 25.07.2024 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком з 23.12.2023, однак за період з 23.12.2023 по 31.07.2024 пенсія не отримана. Облікована сума боргу складає 100691 грн. 09 коп.

Серед заявлених вимог позивач просив зазначити в постанові про відкриття виконавчого провадження про необхідність виконання боржником рішення про виплату ОСОБА_1 пенсії за період з 23.12.2023 по 31.07.2024 в сумі 100691 грн. 09 коп. До вказаної заяви позивач долучив всі підтверджуючі документи.

Водночас, під час відкриття виконавчого провадження вказані вимоги позивача були залишені поза увагою, а винесена постанова від 22.01.2025 про відкриття виконавчого провадження ВП № 76848272 фактично стосувалася прийняття рішення про призначення пенсії позивача, яке на той час вже було прийнято.

За таких умов ініційоване виконавче провадження не дало будь-яких позитивних результатів для позивача (стягувача), оскільки стосувалося тих обставин, що не викладалися позивачем в заяві про відкриття виконавчого провадження. Натомість, спірне питання про стягнення заборгованості з боржника було повністю залишено поза увагою державного виконавця.

Водночас, колегія суддів нагадує, що державний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність, повинен дотримуватися принципів верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності (ч.ч.1 і 2 ст.4 Закону України № 1403-VIII від 02.06.2016 «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (надалі - Закон № 1403-VIII).

Закріплені у ст.4 Закону № 1403-VIII засади діяльності, зокрема, державного виконавця вимагають діяти добросовісно, що, окрім іншого, вимагає від нього більш вдумливого і ретельно виваженого підходу до виконання своїх професійних обов`язків.

Отримавши заяву ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого документа, державний виконавець не міг не звернути уваги, на те що вимоги заявника стосувалися саме стягнення нарахованої, однак не виплаченої пенсії.

Водночас, вказане питання державним виконавцем не розкрито, суду не представлено доказів вжиття дієвих заходів зі сторони відповідача для повного і своєчасного виконання рішення суду…».

Колегія суддів зазначає, що стаття 3 Закону № 4901-VI встановлює особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу.

За змістом частини першої статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною другою статті 3 Закону № 4901-VI стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує З 01.04.2021 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 № 1279 "Деякі питання організації виплати пенсій та грошової допомоги", якою вносяться зміни до Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596.

Пунктом 3 постанови наказано Пенсійному фонду України до 01.04.2021 провести підготовчі технічні заходи для забезпечення переходу до централізованого фінансування виплати пенсій.

Постановою також внесено зміни до підпункту 4 пункту 4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280, за змістом якого Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань забезпечує своєчасне та в повному обсязі фінансування виплати пенсій.

Отже, з 01.04.2021 функції з фінансування виплати пенсій покладені на Пенсійний фонд України.

Тобто, рішення суду в частині виплати пенсії боржником фактично виконується в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції вірно зазначає, що вказане рішення не потребує встановлення іншого способу виконання, оскільки рішення є типовим та одним із багатьох тисяч інших типових рішень щодо виплати пенсії.

У всіх подібних судових рішеннях існують схожі обставини щодо їх виконання, які у даному випадку, що розглядається, не є істотно ускладненими або такими, що спричиняють неможливість їх виконання.

Виплата за вказаними рішеннями здійснюється з Державного бюджету України у порядку черговості і необґрунтована зміна способу виконання такого рішення спричинить порушення порядку виплати таким чином, що особа, яка мала право на виплату у порядку черговості, отримає його позачергово, що не є справедливим по відношенню до інших громадян, які також чекають на виплату коштів з бюджету.

Разом з тим, апеляційний суд враховує те, що право особи, тобто стягувача, на здійснення виплати заборгованості по пенсії не може ставитися в залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У той же час, у спірному випадку йдеться не про право особи на такі виплати, а про правові підстави для зміни способу і порядку виконання судового рішення. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 24 липня 2023 року у справі №420/6671/18.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для зміни способу і порядку виконання судового рішення в адміністративній справі № 140/3301/24, а відтак заява задоволенню не підлягає.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За таких обставин, з врахуванням статті 316 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції, правильно встановлено обставини справи та додержано норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 316, 321, 325, 328, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року у справі №140/3301/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк