Справа № 520/25535/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 р. Справа № 520/25535/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2025, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 23.01.25 по справі № 520/25535/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - відповідач, ГУ НП в Харківській області, апелянт), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті йому грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (за 2016 рік - 10 діб, за 2018 рік - 18 діб, за 2020 рік - 15 діб, за 2021 рік -23 доби, усього 66 діб);

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (за 2016 рік - 10 діб, за 2018 рік - 18 діб, за 2020 рік - 15 діб, за 2021 рік - 23 доби, усього 66 діб), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з лав Національної поліції;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 04.10.2023 (день звільнення) по день фактичної виплати грошової компенсації невикористаних відпусток, виходячи з нормативної формули положень ст.117 КЗпП України та приписів постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з урахуванням принципу співмірності, законодавчо закріпленого ст.117 КЗпП України у спосіб множення показника середньоденного грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням на кількість днів затримки розрахунку, але не більше шести місяців (з урахуванням обмежень, встановлених ст.117 КЗпП України).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Харківській області щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (за 2016 рік - 10 діб, за 2018 рік - 18 діб, за 2020 рік - 15 діб, за 2021 рік -23 доби, усього 66 діб).

Зобов`язано ГУ НП в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (за 2016 рік - 10 діб, за 2018 рік - 18 діб, за 2020 рік - 15 діб, за 2021 рік - 23 доби, усього 66 діб), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з лав Національної поліції.

Зобов`язано ГУ НП в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 04.10.2023 (день звільнення) по день фактичної виплати грошової компенсації невикористаних відпусток, виходячи зі ст.117 Кодекс законів про працю України (далі-КЗпП України) та приписів постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 у спосіб множення показника середньоденного грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням на кількість днів затримки розрахунку, але не більше шести місяців.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ГУ НП в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 968,96 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив суд рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що визначальною умовою для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані оплачувані відпустки є визначення дати звільнення поліцейського, так як саме з дати звільнення виникає право на виплату компенсації за невикористані відпустки та застосування статей 60 і 90 Закону України «Про Національну поліцію» в старій або новій редакції (з урахуванням вищезазначених змін). Вказав, що наказом начальника ГУНП в Харківській області від 04.10.2023 №446 о/с позивач з 04.10.2023 звільнений зі служби в поліції за пунктом п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Зауважив, що на момент звільнення позивача діяла нова редакція статті 60 Закону України «Про Національну поліцію», яка зобов`язувала застосовувати тільки нормативно-правові акти з питань проходження служби в поліції. Тому з 01.05.2022 і до 04.10.2023 застосовувати норми Закону України «Про відпустки» було неможливо. Наголосив, що в порушення норм матеріального права судом першої інстанції були застосовані приписи КЗпП та Закон України «Про відпустки». Однак, на момент звільнення позивача грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило, що грошова компенсація виплачується тільки за невикористані в році звільнення відпустки.

Зауважив, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на доводи відповідача, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні можливо лише один раз після остаточного фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

На думку позивача, з ним не здійснено остаточного розрахунку, а саме: не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток, що ним оскаржується в цій справі.

Отже, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 04.10.2023 по день фактичної виплати грошової компенсації за невикористані відпустки за ст.117 КЗпП України суперечить положенням ст.61 Конституції України, ст.117 КЗпП України .

Апелянт вказав, що у провадженні Харківського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа № 520/25536/24 за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Харківській області, в якому він просить суд, зокрема: зобов`язати ГУ НП в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 04.10.2023 (день звільнення) по день фактичної виплати грошового забезпечення у вигляді доплати за 1568 годин несення служби в нічний час за періоди серпень 2018 року грудень 2018 року, січень 2019 року грудень 2019 року, вересень 2021 року, грудень 2021 року, січень 2022 року лютий 2022 року, квітень 2022 року грудень 2022 року, січень 2023 року травень 2023 року, виходячи з нормативної формули положень ст.117 КЗпП України та приписів постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з урахуванням принципу співмірності, законодавчо закріпленого ст.117 КЗпП України у спосіб множення показника середньоденного грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням на кількість днів затримки розрахунку, але не більше шести місяців (з урахуванням обмежень, встановлених ст.117 КЗпП України).

Таким чином, позивач вдруге, в порядку статті 117 КЗпП України, звернувся до суду із позовною заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вважав,що посадові особи ГУНП в Харківській області діяли в межах чинного законодавства України, їх дії не є протиправними і це свідчить, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Позивач проходив службу в Національній поліції України.

Позивачу наказом ГУ НП в Харківській області від 24.11.2016 №475 о/с надано частину чергової відпустки за 2016 рік та, вказаним наказом визначено залишок невикористаної відпустки 35 діб.

Згідно з наказом ГУ НП в Харківській області від 23.02.2017 року № 111 о/с, позивачу надано частину чергової відпустки за 2016 рік та вказаним наказом визначено залишок невикористаної відпустки 20 діб.

Відповідно до наказу ГУ НП в Харківській області від 08.08.2017 року №518 о/с позивачу надано частину чергової відпустки за 2016 рік та вказаним наказом визначено залишок невикористаної відпустки 10 діб.

Згідно з наказом ГУ НП в Харківській області від 17.08.2018 № 227 о/с позивачу надано частину чергової відпустки за 2018 рік та, вказаним наказом визначено залишок невикористаної відпустки на рівні 30 діб.

Відповідно до наказу ГУ НП в Харківській області від 17.07.2019 № 212 о/с позивачу надано частину чергової відпустки за 2018 рік та вказаним наказом визначено залишок невикористаної відпустки 18 діб.

Згідно з наказом ГУ НП в Харківській області від 11.08.2020 № 240 о/с позивачу надано частину чергової відпустки за 2020 рік та вказаним наказом визначено залишок невикористаної відпустки 30 діб.

Відповідно до наказу ГУ НП в Харківській області від 30.04.2021 № 242 о/с позивачу надано частину чергової відпустки за 2020 рік та вказаним наказом посвідчено залишок невикористаної відпустки на рівні 15 діб.

Згідно з до наказом ГУ НП в Харківській області від 10.08.2021 № 443 о/с позивачу надано частину чергової відпустки за 2021 рік та вказаним наказом визначено залишок невикористаної відпустки 25 діб.

Відповідно до наказу ГУ НП в Харківській області від 01.02.2022 № 66 о/с позивачу надано частину чергової відпустки за 2021 рік та вказаним наказом посвідчено залишок невикористаної відпустки на рівні 10 діб.

Наказом ГУ НП в Харківській області від 24.02.2022 № 125 о/с позивача із зазначеної відпустки було відкликано та визначено, залишок невикористаної відпустки 23 доби.

Згідно з наказом ГУ НП в Харківській області від 04.10.2023 № 446 о/с позивача звільнено зі служби.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток за 2016 рік - 10 діб, за 2018 рік - 18 діб, за 2020 рік - 15 діб, за 2021 рік - 23 доби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати при звільненні 04.10.2023 ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (за 2016 рік-10 діб, за 2018 рік-18 діб, за 2020 рік 15 діб, за 2021 рік- 23 доби, усього 66 діб).

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (за 2016 рік-10 діб, за 2018 рік-18 діб, за 2020 рік 15 діб, за 2021 рік- 23 доби, усього 66 діб), а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 04.10.2023 (день звільнення) по день фактичної виплати грошової компенсації невикористаних відпусток, виходячи зі ст.117 КЗпП України та приписів постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, але не більше шести місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР( далі- Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина 1 статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Питання виплати компенсації за невикористані відпустки при звільненні за роки, що передували року звільнення поліцейського, неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, зокрема у постанові від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19.

Вказані висновки в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

У справі №160/10875/19 Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №818/1276/17, №820/5122/17, №808/2122/18, №825/1038/16 і зазначив таке.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (далі-Закон №580-VIII). Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8, 11 статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів зазначає, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06 квітня 2016 року, питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, Верховний Суд у справі №160/10875/19 вважав правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №504/96-ВР і частини 1 статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Таким чином, Верховний Суд у справі №160/10875/19 дійшов висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки .

Такі ж висновки підтримані Верховним Судом у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 листопада 2022 року при розгляді справи №640/85/20 та від 20 липня 2023 року при розгляді справи №200/18480/21.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами 1, 2, 3 і 4 статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин 8, 9, 10 та 11 статті 93 Закону №580-VIII ( в редакції, чинній на час звільнення позивача з поліції) поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами 1 та 2 статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260 (далі-Порядок №260, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби в поліції) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО).

Згідно з абзацами 7 і 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Колегія суддів зазначає, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас йому надано право використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

У наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19, від 04.11.2021 року по справі №440/5244/19.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає про безпідставність доводів апелянта про те, що компенсація за невикористані календарні дні щорічних основних відпусток обмежується тільки роком звільнення поліцейського та не поширюється на роки, що передували звільненню.

Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при звільненні з органів Національної поліції не використав щорічну основну оплачувану відпустку: за 2016 рік - 10 діб, за 2018 рік - 18 діб, за 2020 рік - 15 діб, за 2021 рік -23 доби, усього 66 діб.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки під час проходження служби позивач не використав частину щорічних відпусток та не отримав за таку частину грошову компенсацію, тому відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки з мотивів, що вказані відпустки припадають на попередні роки перед звільненням.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток ( за 2016 рік-10 діб, за 2018 рік-18 діб, за 2020 рік 15 діб, за 2021 рік-23 доби, усього 66 діб).

Щодо доводів апелянта про те, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні можливо лише один раз після остаточного фактичного розрахунку, та про наявність у провадженні Харківського окружного адміністративного суду адміністративної справи № 520/25536/24 за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Харківській області, однією із позовних вимог якої є вимога ОСОБА_1 зобов`язати ГУ НП в Харківській області нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 04.10.2023 (день звільнення) по день фактичної виплати грошового забезпечення у вигляді доплати за 1568 годин несення служби в нічний час , колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується факт того, що при звільненні з позивачем не було проведено повний розрахунок в частині нарахування та виплати компенсації за невикористанні календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток в належному розмірі.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд уже наголошував у постановах від 21.03.2023 у справі №640/11699/21, від 26.09.2023 у справі № 640/2534/21, від 28.09.2023 у справі № 640/36441/21 на помилковості висновків судів попередніх інстанцій про передчасність позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за статтею 117 КЗпП України, у випадку коли вона заявлена одночасно з вимогою про стягнення на користь позивача сум, які належали останньому при звільненні.

Отже, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення зі служби остаточний розрахунок, то останній набув право на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку за період з 04.10.2023 по день фактичної виплати, але не більш як за шість місяців (відповідно до ст.117 КЗпП України в редакції, чинній на час спірних правовідносин).

Колегія суддів вважає слушними посилання апелянта , що положення ст.117 КЗпП України не передбачають неодноразового заявлення громадянином вимог про виплату середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за кожним фактом отримання недоплати з конкретного виду грошового забезпечення

Проте, колегія суддів зауважує, що на момент винесення оскаржуваного рішення (23.01.2025) не було ухвалене судове рішення у справі №520/25536/24, на яке посилається апелянт. Крім того, на момент винесення цієї постанови рішення у справі №520/25536/24 не набрало законної сили, тому доводи апеляції в цій частині колегія суддів до уваги не приймає.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року по справі № 520/25535/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк