Справа № 400/11380/24
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 400/11380/24

адміністративне провадження № К/990/38171/25

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шишова О. О., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2025 року у справі № 400/11380/24 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» до Головного управління ДПС у Миколаївській області, Державної податкової служби України про визнання дій протиправними та неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області, Державної податкової служби України, в якому просило визнати протиправними та неправомірними дій щодо відмови у прийнятті до розгляду, поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК»:

- повідомлення №1 про подання пояснень та копій документів щодо податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрацію яких зупинено від 21 листопада 2024 року - стосовно наступних податкових накладних: № 2 від 05 лютого 2024 року, № 56 від 29 лютого 2024 року, № 34 від 29 лютого 2024 року, № 60 від 31 березня 2024 року, № 46 від 31 березня 2024 року, № 33 від 31 березня 2024 року;

- повідомлення №5 про подання пояснень та копій документів щодо податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрацію яких зупинено від 22 листопада 2024 року - стосовно наступних податкових накладних: № 58 від 31 січня 2024 року, № 57 від 31 січня 2024 року, № 56 від 31 січня 2024 року, № 49 від 31 січня 2024 року, № 43 від 31 січня 2024 року, № 41 від 31 січня 2024 року, № 33 від 31 січня 2024 року, № 53 від 31 січня 2024 року, № 56 від 31 серпня 2024 року, № 60 від 31 жовтня 2024 року;

- повідомлення №2 про подання пояснень та копій документів щодо податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрацію яких зупинено від 21 листопада 2024 року - стосовно податкової накладної № 61 від 30 грудня 2023 року;

- повідомлення №4 про подання пояснень та копій документів щодо податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрацію яких зупинено від 21 листопада 2024 року - стосовно податкової накладної № 14 від 29 грудня 2023 року;

- повідомлення №5 про подання пояснень та копій документів щодо податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрацію яких зупинено від 21 листопада 2024 року - стосовно наступних податкових накладних: № 4 від 30 квітня 2024 року, № 4 від 31 травня 2024 року, № 32 від 30 червня 2024 року, № 35 від 31 липня 2024 року, № 33 від 31 серпня 2024 року, № 33 від 30 вересня 2024 року, № 33 від 31 жовтня 2024 року;

- повідомлення № 3 про подання пояснень та копій документів щодо податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрацію яких зупинено від 21 листопада 2024 року - стосовно наступних податкових накладних: № 32 від 29 лютого 2024 року, № 30 від 30 червня 2024 року, № 1 від 01 серпня 2024 року, № 32 від 31 серпня 2024 року.

- зобов`язання Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області розглянути та прийняти рішення комісії ГУ ДПС у Миколаївській області з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних на підставі поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК»:

- повідомлення № 1 - стосовно податкових накладних: № 2 від 05 лютого 2024 року, № 56 від 29 лютого 2024 року, № 34 від 29 лютого 2024 року, № 60 від 31 березня 2024 року, № 46 від 31 березня 2024 року, № 33 від 31 березня 2024 року;

- повідомлення № 5 від 22 листопада 2024 року - стосовно податкових накладних: № 58 від 31 січня 2024 року, № 57 від 31 січня 2024 року, № 56 від 31 січня 2024 року, № 49 від 31 січня 2024 року, № 43 від 31 січня 2024 року, № 41 від 31 січня 2024 року, № 33 від 31 січня 2024 року, № 53 від 31 січня 2024 року, № 56 від 31 серпня 2024 року, № 60 від 31 жовтня 2024 року;

- повідомлення № 2 - стосовно податкової накладної № 61 від 30 грудня 2023 року;

- повідомлення № 4 - стосовно податкової накладної № 14 від 29 грудня 2023 року;

- повідомлення №5 - стосовно податкових накладних: № 4 від 30 квітня 2024 року, № 4 від 31 травня 2024 року, № 32 від 30 червня 2024 року, № 35 від 31 липня 2024 року, № 33 від 31 серпня 2024 року, № 33 від 30 вересня 2024 року, № 33 від 31 жовтня 2024 року;

- повідомлення № 3 - стосовно податкових накладних: № 32 від 29 лютого 2024 року, № 30 від 30 червня 2024 року, № 1 від 01 серпня 2024 року, № 32 від 31 серпня 2024 року.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2025 року, позов задоволено.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) установлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У поданій касаційній скарзі скаржник формально покликається на пункти 1, 4 частини другої статті 353 КАС України, як на підставу для відкриття касаційного провадження, та наводить доводи про те, що судами не досліджено зібрані у справі докази.

Не дослідження судами доказів у справі як підстава для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд передбачена пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України.

Відповідно до цієї норми підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Усталеним є підхід Верховного Суду, за яким обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із не дослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.

Це обґрунтовується тим, що частина друга статті 353 КАС України стосується порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тобто, вплинуло на умови застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі відсутнє обґрунтування підстав для касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1, 2 та/або 3 частини другої статті 328 КАС України.

Крім того, у випадку посилання у касаційній скарзі на відповідний пункт частини другої статті 353 КАС України скаржник поряд із доводами про порушення судами норм процесуального права має навести обґрунтування, що таке порушення зумовило неправильне застосування норм матеріального права. Частина друга статті 353 КАС України стосується порушення судами норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно, скаржник повинен зазначити, які саме фактичні обставини у цій справі мають істотне значення для правильного вирішення справи, впливають на умови застосування норм права, але залишилися невстановленими.

Щодо посилань на пункту 4 частини другої статті 353 КАС України, Суд зазначає, що відповідно до цієї норми підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

У касаційній скарзі не зазначено і не обґрунтовано, які саме обставини суд встановив на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими. При цьому, надання неправильної оцінки наявним у матеріалах справах доказам не є тотожним встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу.

Недопустимим доказом в розумінні статті 74 КАС України є доказ, одержаний з порушенням закону, або доказ, яким певна обставина не може бути підтверджена.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника із ухваленими рішеннями.

Суд звертає увагу скаржника, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Водночас оскарження ухвалених судових рішень у справі, розгляд якої відбувся за правилами спрощеного позовного провадження, вимагає від скаржника зазначення у касаційній скарзі конкретного випадку з того переліку, що міститься у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суд наголошував, що можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах та у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, залежить виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики або виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Однак, у касаційній скарзі так і не зазначено про наявність випадку (випадків) передбачених підпунктами «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які на думку скаржника могли б бути підставою для відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Крім того, у цій справі відповідач вже подавав касаційну скаргу, однак ухвалою Верховного Суду від 18 серпня 2025 року її було повернуто у зв`язку з відсутністю у ній обов`язкових підстав для касаційного оскарження.

Втім, звертаючись до суду з цією касаційною скаргою, скаржник так і не виправив недоліків касаційної скарги, на які були вказані Верховним Судом.

Зазначене свідчить про формальний підхід до оформлення касаційної скарги та ігнорування скаржником роз`яснень, які йому надавалися Верховним Судом щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судових рішень.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Керуючись статтями 328, 330, 332, 359 КАС України, -

постановив:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2025 року у справі № 400/11380/24 - повернути скаржнику.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя О. О. Шишов