Справа № 380/17870/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/17870/24 пров. № А/857/7350/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С.М.
суддів -Гуляка В. В.
Ільчишин Н. В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року у справі № 380/17870/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування рішення,

місце ухвалення судового рішення м.Львів
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїСидор Н.Т.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року у справі № 380/17870/24 позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 15.05.2024 № 21587/13-01-24-11/ НОМЕР_1 .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Львівській області (місцезнаходження: 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35, ) 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок сплаченого судового збору на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги відповідач вказує, що позивач перебував у звітному періоді 2023 року як платник єдиного податку на системі оподаткування 2 групи протягом 7 місяців.

Відповідно до підпункту 9 прим. 1.4.3 підпункту 9 прим. 1.4 пункту 9 прим. 1 підрозділу 8 розділу ХХ Перехідні положення ПК України обсяг граничного доходу ФОП ОСОБА_2 як для платників податків 2 групи у звітному 2023 році складає (5587800 грн / 12 місяців * 7 місяців (період перебування позивача 2 групі) = 3 259 550,00 грн. Натомість, позивачем впродовж звітного періоду 2023 року отримано дохід як платника єдиного податку 2 групи - 4 509 352,61 грн, що є перевищенням обсягу доходу на 1 249 802,61 грн. Звертає увагу, що позивач у супереч п. 293.8 ст. 293 ПК України не застосовував до суми перевищеного доходу ставку єдиного податку у розмірі 15 відсотків та не подав в строк до контролюючого органу заяву про перехід на іншу систему оподаткування. При проведенні камеральної перевірки звітної річної податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2023 рік, реєстраційний номер , встановлено, що платником не задекларовано дохід від суми перевищення дозволеного обсягу доходу, дозволеного для другої групи спрощеної системи оподаткування, а відповідно порушено: п.п. 9 прим. 1.4.3 п.п. 9 прим. 1.4 п. 9 прим. 1 підрозд. 8 розд. ХХ Перехідні положення ПКУ від 02.12.2010 № 2755-VІ п. 293.4 ст. 293 ПКУ, п. 293.8 ст. 293 ПКУ, пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 293 ПКУ.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач та позивач повідомлені шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у 2023 році у період перебування на другій групі єдиного податку (з 01.01.2023 13.06.2023 та з 01.08.2023 30.09.2023) ФОП ОСОБА_1 отримано дохід у розмірі 4 509 352,61 грн, тобто в межах доходу, визначеного пп. 2 п. 291.4 ст. 291 ПК України.

При цьому, судом ураховано, що позивач не перевищив з 01.01.2023 до 31.07.2023 граничний обсяг доходу платника єдиного податку другої групи в 2023 році, позаяк ФОП ОСОБА_1 в 2023 році перебував платником єдиного податку 2 групи 7 місяців, сума його задекларованого доходу складає 4 509 352,61 грн, а отже з урахуванням пп. 9-1.4.3 п. 9 підр. 8 розд. ХХ "Перехідні положення" ПК України його граничний обсяг доходу повинен складати 3 259 550,00 грн (5587800,00 грн/12 міс.*7 міс. перебування платником ЄП на 2 групі).

Також суд прийняв до уваги, що дохід, який не перевищує максимальний розмір для платників 2 групи, отриманий позивачем у період з 01.01.2023 13.06.2023, тобто ще до прийняття Закону України від 30.06.2023 № 3219-ІХ. Тобто, на час отримання позивачем доходу на другій групі єдиного податку, він не перевищив граничний обсяг доходу, визначений п. 291.4 ст. 291 ПК України, а набуття чинності Законом № 3219-ІХ, яке відбулось після отримання позивачем доходу, не може бути підставою для збільшення податкового зобов`язання.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що фізична особа підприємець ОСОБА_1 у 2023 році був на таких системах оподаткування:

01.01.2023 14.06.2023 - 2 група єдиного податку;

14.06.2023 31.07.2023 - 3 група єдиного податку з особливостями 2%;

01.08.2023 30.09.2023 - 2 група єдиного податку;

01.10.2023 31.12.2023 - 3 група єдиного податку 5%.

Головним управлінням ДПС у Львівській області проведено камеральну перевірку податкової декларації єдиного податку фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

За результатами перевірки складено акт від 20.02.2024 № 5999/13-01-24-11/ НОМЕР_1 .

Перевіркою встановлено, що платником податків порушено п.п.9 прим. 1.4.3 п.п. 9 прим. 1.4 п. 9 прим. 1 підрозд. 8 розд. ХХ Перехідні положення ПКУ від 02.12.2010 № 2755-VІ п. 293.4 ст. 293 ПКУ, п. 293.8 ст. 293 ПКУ, пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 293 ПКУ.

При перевірці використано зокрема, подану позивачем податкову декларацію від 20.01.2024 № за період 2023 року.

За результатами проведеної перевірки, відповідач дійшов висновку про заниження суми єдиного податку за ставкою 15 % , яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду в розмірі 187470,39 грн. Сума граничного обсягу доходу встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) року становить 3259550,00 грн, задекларована сума обсягу доходу - 4509352,61 грн, відхилення 1249802,61 грн.

Відповідальність платника передбачена п. 299.10 ст. 293 ПК України, п. 299.10 ст. 293 ПК України, п. 300.1 ст. 300 ПК України.

На підставі акту перевірки ГУ ДПС у Львівській області 15.05.2024 складено податкове повідомлення-рішення форми Р за № 21587/13-01-24-11/ НОМЕР_2 , яким збільшено суму грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб на загальну суму 206217,43 грн, з них 197470,39 грн за податковим зобов`язанням, 17747,04 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вважаючи, що спірне податкове повідомлення-рішення від 15.05.2024 № 21587/13-01-24-11/ НОМЕР_2 , прийнято з порушенням вимог чинного законодавства позивач звернувся з цим позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п.31.1 ст.31 ПК України, строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Статтею 36 ПК України встановлено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Згідно зі статтею 38 ПК України, виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Частиною 291.4. ст. 291 ПК України закріплено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на першу, другу, третю, четверту, групи.

Пунктом 291.3 статті 291 ПК України визначено, що юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пунктом 291.4 статті 291 ПК України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на групи платників єдиного податку.

Відповідно до підпункту 3 пункту 291.4 статі 291 ПК України до другої групи платників єдиного податку належать фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв:

· не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб;

· обсяг доходу не перевищує 834 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Згідно з положеннями ст.8 Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2023 року встановлено в розмірі 6700 грн.

Розрахунок граничного обсягу доходу на 2023 рік: 834 розмірів мінімальної заробітної плати, визначеної на 1 січня 2023 року * 6 700 грн = 5 587 800 грн.

Отож, до другої групи платників єдиного податку належать фізичні особи - підприємці, які здійснюють перелічену вище господарську діяльність за умови, що серед іншого обсяг доходу протягом календарного року не перевищує 834 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, що становить 5 587 800 грн.

З матеріалів справи убачається, що ФОП ОСОБА_1 був на таких системах оподаткування:

01.01.2023 13.06.2023 - 2 група єдиного податку, з фіксованою ставкою у розмірі 20% від розміру мінімальної заробітної плати;

14.06.2023 31.07.2023 - 3 група єдиного податку з особливостями 2%;

01.08.2023 30.09.2023 - 2 група єдиного податку, з фіксованою ставкою у розмірі 20% від розміру мінімальної заробітної плати;

01.10.2023 31.12.2023 - 3 група єдиного податку 5%.

У 2023 році у період перебування на другій групі єдиного податку (з 01.01.2023 13.06.2023 та з 01.08.2023 30.09.2023) ФОП ОСОБА_1 отримав дохід у розмірі 4 509 352,61 грн.

В доводах апеляційної скарги відповідач зазначає, що ФОП ОСОБА_1 в 2023 році перебував платником єдиного податку 2 групи 7 місяців, сума його задекларованого доходу складає 4 509 352,61 грн, а отже з урахуванням пп. 9-1.4.3 п. 9 підр. 8 розд. ХХ "Перехідні положення" ПК України його граничний обсяг доходу повинен складати не більше 3 259 550,00 грн (5587800,00 грн/12 міс.*7 міс. перебування платником ЄП на 2 групі).

З урахуванням того, що позивачем впродовж вказаного звітного періоду 2023 року отримано дохід як платником єдиного податку 2 групи 4 509 352.61 грн, відповідач вказує про перевищення обсягу доходу на 1 249 802,61грн.

Як наслідок відповідач посилається на п. 293.8 ст. 293 ПК України, відповідно до якого платники єдиного податку другої групи, які перевищили у податковому (звітному) періоді обсяг доходу, визначений для таких платників у п. 291.4 ст. 291 ПКУ, в наступному податковому (звітному) кварталі за заявою переходять на застосування ставки єдиного податку, визначеної для платників єдиного податку третьої групи, або відмовляються від застосування спрощеної системи оподаткування. Такі платники до суми перевищення зобов`язані застосувати ставку єдиного податку у розмірі 15 відсотків, а заява про перехід на іншу систему оподаткування подається не пізніше 20 числа місяця, наступного за календарним кварталом, у якому допущено перевищення обсягу доходу.

Зважаючи на обставини з приводу того, що позивач не застосовував до суми перевищеного доходу ставку єдиного податку у розмірі 15 відсотків та не подав в строк до контролюючого органу заяву про перехід на іншу систему оподаткування, відповідач за результатом камеральної перевірки виніс оскаржуване податкове повідомлення - рішення.

Позивач в свою чергу зазначає, що оскаржуване податкове повідомлення рішення прийнято з порушенням норм податкового законодавства, позаяк винесено за наслідками камеральної перевірки до предмету якої не належить питання своєчасності нарахування та сплати усіх передбачених ПК України податків та зборів.

Отож фактичним предметом спірних правовідносин є обставини з приводу того чи:

-належить до предмету камеральної перевірки питання своєчасності нарахування та сплати усіх передбачених ПК України податків та зборів, за наслідком якої винесено оскаржуване податкове повідомлення рішення;

-має місце перевищення позивачем розміру доходу, визначеного підпункту 3 пункту 291.4 статі 291 ПК України, у період перебування на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, як платника другої групи, а як наслідок наявність підстав для оподаткування суми такого перевищення за правилами, визначеними п. 293.8 ст. 293 ПК України.

Досліджуючи спірні правовідносини колегія суддів наголошує на тому, предметом спору у цій справі є правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення -рішення щодо нарахування грошового зобов`язання за платежем єдиний податок з фізичних осіб, винесеного за результатом та висновками камеральної перевірки проведеної з питання повноти нарахування та сплати позивачем податків та зборів, передбачених ПК України під час перебування на спрощеній системі оподаткування.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО (підпункт 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України).

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Статтею 76 ПК України визначено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється, відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що предметом камеральної перевірки можуть бути виключно помилки (порушення) у податковій звітності та/або її неподання (несвоєчасне подання).

Питання ж своєчасності нарахування та сплати усіх передбачених ПК України податків та зборів є предметом документальної перевірки, як це передбачено підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України.

Якщо ж під час проведення камеральної перевірки виявлено порушення податкового законодавства, контролюючий орган має право призначити та провести документальну (виїзну, невиїзну або планову чи позапланову) перевірку платника податків.

Такі правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 19 березня 2019 року у справі № 803/1908/16, від 23 серпня 2019 року у справі № 826/4242/15,від 06 лютого 2020 року у справі № 813/87/16.

Надалі вказаний висновок неодноразово підтверджувався, зокрема постановою Верховного Суду від 04 травня 2023 року у справі № 320/1040/19.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18 сформував правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 520/8836/18 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, окрім наведених вище висновків, погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує жодних правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками такої перевірки та на підставі акта перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню. Встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення.

Зміст висновків наведених постанов свідчить про те, що установивши порушення процедури проведення перевірки, її підстав, наслідком чого є визнання протиправними її результатів, до аналізу інших обставин, що слугували підставою ухвалення суб`єктом владних повноважень індивідуальних актів, суд може не переходити з огляду на викладену вище сталу і послідовну практику Верховного Суду, відступу від якої у встановленому законом порядку не здійснювалося.

Повертаючись до обставин, цієї справи суд зазначає, що оскаржуване рішення прийнято за результатом камеральної перевірки, проведеної з питання повноти нарахування та сплати позивачем податків та зборів, передбачених ПК України під час перебування на спрощеній системі оподаткування.

Камеральна перевірка за своєю правовою сутністю є формою поточного документального контролю за дотриманням платником вимог податкового законодавства на підставі декларацій та інших документів податкової звітності, одержаних від платника.

При цьому, будь-якого окремого рішення для проведення цього виду перевірки не вимагається, оскільки подання платником податків податкової звітної документації автоматично виступає юридичним фактом для перевірки її достовірності.

Наведене свідчить про обов`язковий характер камеральної перевірки, яка проводиться у випадку подання платником звітних документів до контролюючого органу. А відтак, камеральною перевіркою охоплюються лише ті показники документів, які належать до податкової звітності та мають значення для правильності обчислення платником об`єкта оподаткування та суми податку, що підлягає сплаті до бюджету. Перевірка будь-яких інших відомостей, витребування у платника додаткової інформації та документів, подання яких разом з податковою декларацією чинним законодавством не передбачено, камеральною перевіркою не охоплюється.

Камеральна перевірка передбачає встановлення повноти, своєчасності подання платником податкової звітності, візуальну перевірку правильності оформлення документів податкової звітності (повноти заповнення усіх необхідних реквізитів, чіткості їх заповнення тощо), перевірку правильності складення розрахунків за податковими платежами (арифметичний підрахунок остаточних сум податків, правильність відображення показників, необхідних для обчислення бази оподаткування).

Законодавчо установлені обмеження щодо повноважень контролюючого органу під час проведення камеральної перевірки (яка характеризується спрощеним порядком її призначення і проведення, не передбачає присутність платника та можливість подання ним пояснень тощо) є однією з гарантій прав платника, що забезпечують дотримання балансу публічних і приватних інтересів. Камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, а тому під час проведення камеральної перевірки не має правових підстав для визначення правомірності перебування на спрощеній системі оподаткування, оскільки останні перебувають поза межами цієї перевірки.

З матеріалів справи убачається, що у названому акті камеральної перевірки контролюючим органом надано оцінку питанню правомірності перебування платника єдиного податку другої групи на спрощеній системі оподаткування та заниження позивачем податкового зобов`язання з єдиного податку внаслідок порушення умов перебування на обумовленій групі спрощеної системи оподаткування.

З урахуванням вказаного позивач вірно зазначив, що дана обставина дає підстави вважати, що перевірку проведено з підстав, не передбачених ст.75 ПК України, а саме, щодо повноти нарахування та сплати податкового зобов`язання в період перебування позивача на спрощеній системі оподаткування 2 групи. Отже, контролюючий орган під час проведення камеральної перевірки, за результатами якої складено названий вище акт, з`ясував питання, що не охоплюються законодавчо визначеними межами з проведення такого виду податкової перевірки.

Єдиним законним способом реалізації владних управлінських функцій є проведення документальної перевірки на підставі якої можуть бути встановлені обставини з приводу повноти нарахування та сплати податкового зобов`язання в період перебування на спрощеній системі оподаткування 2 групи.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що здійснюваний відповідачем захід з податкового контролю та не відноситься до предмета перевірки, не може слугувати підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення, а отже доводи позивача про протиправність оскаржуваного рішення, прийнятого за результатами камеральної перевірки є обґрунтованими.

Що суті виявленого порушення податкового законодавства про яке йдеться вище, то колегія суддів не надає правової оцінки приведеним доводам відповідача, позаяк судом встановлено, що здійснюваний відповідачем захід з податкового контролю та не відноситься до предмета перевірки, не може слугувати підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції слід змінити в частині приведених мотивів задоволення адміністративного позову, урахувавши мотиви суду апеляційної інстанції, відображені у цій постанові.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року у справі № 380/17870/24 змінити в частині приведених мотивів задоволення адміністративного позову, урахувавши мотиви суду апеляційної інстанції, відображені у цій постанові.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Н. В. Ільчишин
В. В. Гуляк