Справа № 500/1815/25
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/1815/25 пров. № А/857/19458/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року (суддя Грицюк Р.П., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Тернопіль, дата складання повного тексту 28.04.2025),

в адміністративній справі №500/1815/25 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просила: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо закінчення виконавчого провадження №77037359 з виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 182536,61 грн.; 2) зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження №77037359 про примусове виконання постанови №71003702 від 13.02.2023 р. про стягнення з ОСОБА_1 182536,61 грн. виконавчого збору.

Відповідач подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_2 надала суду пояснення, у яких зазначила, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у не закінченні виконавчого провадження №77037359 щодо виконання постанови №71003702 від 13.02.2023 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору. Зобов`язано Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження №77037359 від 30.01.2025 щодо виконання постанови №71003702 від 13.02.2023 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 178031,92 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 969,00 гривень сплаченого судового збору.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржуване рішення суду прийняте всупереч нормам процесуального та матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що у випадках, передбачених чинним законодавством, після повернення виконавчого документа або закриття виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не було стягнуто, відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця. Скаржник вказує, що суд помилково застосував до вирішення даного спору аналогію закону, адже основним критерієм для передачі виконавчого документа органом державної виконавчої служби до приватного виконавця є вчинення такої передачі до відкриття виконавчого провадження. Питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, зазначеної у виконавчому документі. Факт невиконання боржником рішення добровільно у даному випадку не оскаржується та не піддається сумніву, за таких обставин до боржника повинна застосовуватись санкція у вигляді 10 відсотків від суми, яка підлягала стягненню за виконавчим документом. У спірних прововідносинах створюється ситуація, при якій, у випадку не стягнення основної винагороди приватного виконавця, стягнення виконавчого збору не відбудеться. Позивачем не надано доказів сплати основної винагороди приватного виконавця, що могло б свідчити про подвійне стягнення, або ж бути підставою для прийняття державним виконавцем рішення про закінчення виконавчого провадження. Сам лише факт винесення приватним виконавцем постанови про стягнення основної винагороди не свідчить про застосування до боржника санкції за невиконання ним рішення до відкриття виконавчого провадження та початку його примусового виконання та може призвести до недоотримання державним бюджетом коштів, які могли б бути стягнуті у вигляді виконавчого збору.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та прийняти відповідне рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому висловлює своє непогодження з вимогами та доводами апеляційної скарги. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Також третя особа ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

На виконанні в Тернопільському відділі державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження №77037359, яке відкрите на підставі постанови №71003702 від 13.02.2023 про стягнення виконавчого збору, яке відкрите з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/21070/14-ц (а.с. 8, 8-зв.).

Постановою державного виконавця від 30.01.2025 за заявою стягувача повернуто виконавчий документ, постанову про стягнення виконавчого збору виведено в окреме провадження №77037359, постанову про відкриття якого винесено 30.01.2025 (а.с. 9-зв, 10).

На підставі виконавчого листа у справі №607/21070/14-ц Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелихом А.І. 13.02.2025 відкрито виконавче провадження №77184939, у межах якого прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 4962,11 дол. США (а.с.10-зв., 12-зв.).

ОСОБА_1 14.03.2025 подано заяву відповідачу про закінчення виконавчого провадження №77037359 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 178031,92 грн (а.с.12).

Листом від 24.03.2024 за №45730 відповідач відмовив у закінченні виконавчого провадження, оскільки в державного виконавця відсутні підстави для завершення виконавчого провадження №77037359 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №71003702 від 13.02.2023 (а.с.11).

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність у не закінченні виконавчого провадження №77037359, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені в Законі України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону №1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону №1404-VIII визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів №1403-VIII від 02.06.2016 (далі Закон №1403-VIII), за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону №1403-VIII, приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України №643 від 08.09.2016 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Матеріалами справи підтверджено, що за одним і тим же виконавчим документом, а саме: виконавчим листом №607/21070/14-ц від 29.07.2021, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, здійснюється стягнення з позивача як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця.

Правильно зазначив суд першої інстанції, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча і є за своєю суттю формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону №1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

Верховний Суд, вирішуючи питання щодо подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, у постанові від 13.04.2023 у справі №160/695/22 висловив наступну правову позицію.

Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення із боржників виконавчого збору та основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення беззаперечно тягне за собою додаткові витрати. Вказана обставина може розглядатися як накладання непропорційного та надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Верховний Суд у вищевказаній постанові від 13.04.2023 зазначив, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

При цьому, Верховний Суд наголосив, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Водночас, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Отже, Верховний Суд у постанові від 13.04.2023 у справі №160/695/22 дійшов висновку, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України), до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII.

Застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин дає підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяє також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №320/6215/19.

Із врахуванням того, що приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелихом А.І. 13.02.2025 відкрито виконавче провадження №77184939 з виконання виконавчого листа №607/21070/14-ц від 29.07.2021, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області та стягується з ОСОБА_1 основна винагорода приватного виконавця у визначеному законом розмірі, підстави для подальшого стягнення з позивача суми виконавчого збору, який стягнутий в межах виконання цього ж виконавчого документа, відсутні.

Отож, відповідач повинен був закінчити виконавче провадження №77037359 щодо виконання постанови №71003702 від 13.02.2023 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII. Однак, доказів закінчення вказаного виконавчого провадження сторонами не представлено і судом таких не здобуту.

Також відсутні докази прийняття відповідачем будь-якого рішення за результатом розгляду заяви позивача від 14.03.2025 про закінчення виконавчого провадження №77037359 про стягнення виконавчого збору.

За встановлених обставин та наведених правових норм, яким врегульовані спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, з огляду на що з метою належного та ефективного захисту прав позивача позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відносно покликання апелянта на протилежну судову практику Верховного Суду, що викладена у постановах від 24.12.2021 по справі №640/4599/21, від 25.09.2021 у справі № 826/14776/15, то така не є релевантною до спірних правовідносин у цій справі.

Загалом наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року в адміністративній справі №500/1815/25 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
З. М. Матковська
Повний текст постанови суду складено 02.10.2025 року