Справа № 420/6665/25
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року

м. Київ

справа №420/6665/25

адміністративне провадження № К/990/34846/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Блажівської Н.Є.,

суддів: Желтобрюх І.Л., Шишова О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області

на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2025 року (судді: Шевчук О.А., Бойко А.В., Димерлій О.О.)

у справі за адміністративним позовом Благодійного фонду "Суспільне Благо"

до Головного управління ДПС в Одеській області

про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Короткий зміст позовних вимог

Благодійний фонд "Суспільне Благо" (далі також - Позивач, БФ "Суспільне благо") звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі також - Відповідач) та просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення.

1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 16 травня 2025 року адміністративний позов задовольнив.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач 17 червня 2025 року подав апеляційну скаргу.

П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 23 червня 2025 року апеляційну скаргу залишив без руху, зокрема, з підстав пропуску строку на подання апеляційної скарги та не подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження. 17 липня 2025 року П`ятий апеляційний адміністративний суд постановив ухвалу, якою відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року.

Ухвалюючи це рішення, суд апеляційної інстанції указав, що:

скаржник, як суб`єкт владних повноважень, має однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків поряд з іншими учасниками справи, а тому, як на переконання суду, повинен неухильно виконувати покладені на нього нормами Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) процесуальні обов`язки щодо оформлення апеляційної скарги, в тому числі щодо своєчасності її подання та оплати судового збору;

неналежна організація процесу із оскарження судового рішення з боку відповідальних осіб, виникнення організаційних складнощів у суб`єкта владних повноважень для своєчасного подання апеляційної скарги є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними. Відповідач, що діє від імені держави, як суб`єкт владних повноважень, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від організаційних складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо вчасного подання апеляційної скарги;

на підтвердження своїх доводів щодо пропуску строку апелянтом не надано жодних доказів які б свідчили про наявність обставин викладених в поясненнях щодо поважності причин пропуску строку, а матеріали справи містять належні докази отримання представником апелянта копії рішення суду.

2. ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

2.1. Позиція Відповідача, викладена у касаційній скарзі

Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції та стверджуючи про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і передати справу для продовження розгляду.

Як зазначає Відповідач, у поданому ГУ ДПС в Одеській області клопотанні було зазначено конкретні та об`єктивні обставини пропуску: технічні труднощі ЄСІТС та перевантаження працівників у воєнний час.

Також стверджує, що фактично скарга була підготовлена в межах процесуального строку 16 червня 2025 року, проте технічна процедура накладення кваліфікованого електронного підпису завершилась 17 червня 2025 року. З огляду на особливості функціонування підсистеми "Електронний суд" дата подання автоматично була зафіксована вже на наступний календарний день. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки цим аргументам, фактично звівши їх "до неналежної організації роботи", не врахував, що пропуск строку був мінімальним, а причини об`єктивними та такими, що підтверджуються матеріалами справи.

Також звернута увага в касаційній скарзі на те, що апеляційна скарга була оформлена відповідно до вимог КАС України, що підтверджується сукупністю послідовних дій, спрямованих на реалізацію права на апеляційне оскарження рішення у найкоротші строки із врахуванням запровадженого воєнного стану. Це, на думку Відповідача, є підставою для поновлення пропущеного строку та відкриття апеляційного провадження, адже одним із конституційних засад судочинства є забезпечення права на апеляційне оскарження судового рішення.

При вирішенні питання щодо поновлення строку на подання апеляційної скарги, як стверджує Відповідач, поза увагою апеляційного суду залишилась те, що він не допустив необ`єктивного зволікання з поданням належним чином оформленої апеляційної скарги та сплатив судовий збір. Сплачуючи судовий збір за подання апеляційної скарги, Відповідач мав виправдані очікування, що апеляційна скарга буде прийнята до розгляду. Втім, апеляційний адміністративний суд, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційної скаргою Відповідача у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження, в порушення статей 121, 169 КАС України вищезазначені обставини не врахував.

2.2. Позиція Позивача, викладена у відзиві на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу представник Позивача проти вимог касаційної скарги заперечує, вважає їх необґрунтованими й просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Звертає увагу на те, у цьому конкретному випадку право доступу до суду не можна вважати порушеним, оскільки ГУ ДПС мало можливість звернутись до суду в порядку та строки визначеному як процесуальним законодавством, так і судом. Адже національне процесуальне законодавство з регулювання цього питання є достатньо чітким для його розуміння та виконання, розумних сумнів у не відповідності вимогам "якості" закону не виникає.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, Відповідач зобов`язаний демонструвати свою готовність брати участь на всіх етапах розгляду справи та утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у її розгляді, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури судового розгляду.

Відкрите перекручування обставин чи фактів, не отримання платіжного доручення про сплату судового збору чи відсутність асигнувань - не є поважними причинами пропуску процесуального строку.

При цьому, не заслуговує увагу твердження Головного управління ДПС в Одеській області наведене у касаційній скарзі, адже ані в заяві про усунення недоліків, ані в окремій заяві про поновлення строків податкова не використовувала відповідних аргументів, обмежившись лише посиланням на "труднощі функціонування ЄСІТС" та "підвищене навантаження на працівників юридичного департаменту". Доказів на підтвердження цих аргументів як не було надано свого часу, так само й не надано наразі.

З урахуванням цього представник Позивача просить залишити касаційну скаргу без задоволення й стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС на користь Позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 гривень

3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, переглядаючи рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, виходить з такого.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи відповідно до пункту 6 частини третьої статті 2 КАС України, є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства. Одночасно забезпечення апеляційного перегляду справи є гарантією від можливої судової помилки, а відтак і гарантією правопорядку.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з частиною першою статті 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Вимоги до форми і змісту апеляційної скарги передбачені у статті 296 КАС України, пунктом 1 частини п`ятої якої передбачено, що до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.

Відповідно до частини першої статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Як підтверджується матеріалами справи, копію рішення суду першої інстанції, ухваленого в письмовому провадженні 16 травня 2015 року, представник Відповідача Кобилянська Д.М. отримала 16 травня 2025 року.

А тому враховуючи вихідні дні останнім днем на подання апеляційної скарги було 16 червня 2025 року.

Ця обставина не є спірною в рамках цієї справи.

Разом з тим, як не заперечується представниками і підтверджується матеріалами справи апеляційна скарга була подана Відповідачем 17 червня 2025 року, тобто з пропуском строку, визначеного процесуальним законодавством.

Частиною другою статті 295 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, встановлених частиною другою статті 299 КАС України (частина третя статті 295 КАС України).

Згідно з частиною другою статті 298 КАС України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом (частина восьма статті 169 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 298 КАС України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

На виконання наведених вимог, у зв`язку з пропуском Позивачем строків на апеляційне оскарження та не доданням документів про сплату судового збору, суд апеляційної інстанції ухвалою від 23 червня 2025 року апеляційну скаргу залишив без руху, зокрема, з підстав пропуску строку на подання апеляційної скарги та не подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, неподання документа про сплату судового збору та непідтвердження повноважень представника, що підписав апеляційну скаргу.

Суд надав Відповідачеві десятиденний з моменту отримання ухвали строк для усунення недоліків.

7 липня 2025 року Відповідач надіслав клопотання, у якому указав на неможливість сплати судового збору, додав документи на підтвердження повноважень його представника та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Клопотання про поновлення строків було обґрунтоване тим, що з об`єктивних причин технічного характеру, пов`язаних з труднощами функціонування системи "Електронний Суд" та службовим навантаження відповідних працівників юридичного підрозділу, апеляційну скаргу було подано 17 червня 2025 року, тобто з незначним пропуском строку, визначеного статтею 295 КАС України.

Оспорюваною ухвалою суд апеляційної інстанції визнав означені підстави пропуску строку на апеляційне оскарження неповажними й відмовив у задоволенні заяви про поновлення строків на апеляційне оскарження з посиланням на положення статті 299 КАС України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 299 КАС України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Конструкція пункту 4 частини першої статті 299 КАС України встановлює дві обставини, за яких суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження: якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, або якщо наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Такий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі №420/5137/18, від 22 грудня 2022 року у справі № 380/19423/21.

Згідно з частиною першою статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, за змістом наведених правових норм однією з обставин, за яких суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, є визнання неповажними наведених скаржником підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Суд поновлює або продовжує процесуальний строк, якщо визнає поважною причину пропуску указаного строку (при цьому поважність причин повинен доводити скаржник).

Отже, у випадку пропуску строку на апеляційне оскарження підставами для прийняття апеляційної скарги є лише наявність поважних причин (підтверджених належними доказами).

Під поважними причинами необхідно розуміти лише ті обставини, що були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. У кожній справі суд має перевірити, чи наводить особа, яка заявляє клопотання про поновлення строку на оскарження судового рішення, такі підстави.

Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, суд виходить з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, що слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання апеляційної скарги здійснюється судом апеляційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на апеляційне оскарження судового рішення.

Як підтверджується змістом оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції визнав зазначені Відповідачем підстави пропуску на апеляційне оскарження неповажними з тих підстав, що:

скаржник, як суб`єкт владних повноважень, має однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків поряд з іншими учасниками справи, а тому, як на переконання суду, повинен неухильно виконувати покладені на нього нормами КАС України процесуальні обов`язки щодо оформлення апеляційної скарги;

неналежна організація процесу із оскарження судового рішення з боку відповідальних осіб, виникнення організаційних складнощів у суб`єкта владних повноважень для своєчасного подання апеляційної скарги є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними. Відповідач, що діє від імені держави, як суб`єкт владних повноважень, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від організаційних складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо вчасного подання апеляційної скарги;

на підтвердження своїх доводів щодо пропуску строку апелянтом не надано жодних доказів які б свідчили про наявність обставин викладених в поясненнях щодо поважності причин пропуску строку, а матеріали справи містять належні докази отримання представником апелянта копії рішення суду.

Суд немає підстав аби не погодитися з такими висновками й вважає за необхідне зазначити таке.

Як підтверджується змістом клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, Відповідач наводив обставини, які, на його думку, завадили йому своєчасно реалізувати право на подання апеляційної скарги. Однак такі обставини, зокрема щодо труднощів у роботі системи «Електронний суд» та щодо службового навантаження Відповідач не підтвердив жодними доказами.

При цьому доказами в адміністративному судочинстві відповідно до приписів статті 72 КАС України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З таких обставин, у колегії суддів немає підстав аби не погодитися з висновками суду апеляційної інстанції про недоведеність Відповідачем поважності підстав пропуску строку на апеляційне оскарження.

Варто зазначити й те, що доводи Відповідача про те, що апеляційна скарга була сформована 16 червня 2025 року, як не наводились в суді апеляційної інстанції в обґрунтування підстав поважності пропуску строку на апеляційне оскарження, так і спростовуються матеріалами справи. Так, на апеляційній скарзі міститься помітка про те, що «Документ сформований в системі «Електронний суд» 17 червня 2025 року».

Доводи Відповідача в касаційній скарзі про те, що те технічна процедура накладення кваліфікованого електронного підпису завершилась 17 червня 2025 року, а з огляду на особливості функціонування підсистеми "Електронний суд" дата подання автоматично була зафіксована вже на наступний календарний день також не наводились в суді апеляційної інстанції як підстава для поновлення строку на апеляційне оскарження. А тому відповідно суд апеляційної інстанції таких доводів не міг оцінити, у зв`язку із чим і у суду касаційної інстанції немає підстав для правової оцінки таких доводів на цьому етапі.

Отже, враховуючи викладене, суд касаційної інстанції з урахуванням доводів касаційної скарги не знаходить підстав не погодитись з наданою наведеним вище обставинам оцінкою апеляційного суду та погоджується з його висновком про відсутність підстав вважати, що строк на апеляційне оскарження був пропущений Відповідачем з поважних причин.

Суд касаційної інстанції вважає, що аргументи касаційної скарги про неправильність зроблених апеляційним судом висновків є безпідставними та зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин, що не узгоджується з приписами статті 341 КАС України.

Касаційна скарга не містить інших відомостей про обставини, які б давали підстави для поновлення строку звернення до суду, а також свідчили б про порушення судом норм процесуального права при ухваленні судового рішення, а тому підстави для його скасування та задоволення касаційної скарги відсутні.

3.2. Щодо витрат на правничу допомогу

У відзиві на касаційну скаргу представник Позивача адвокат Пахомов І.Ю. просить стягнути на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача витрати на правничу допомогу у розмір 15 000 грн.

Відповідно до частини першої та другої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою; представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. (частина третя статті 132 КАС України ).

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 19 грудня 2019 у справі № 520/1849/19, від 29 листопада 2022 року у справі №340/9016/21.

Тобто обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як підтверджується матеріалами справи, Відповідач отримав відзив, у якому заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу 27 серпня 2025 року, проте жодних документів до суду касаційної інстанції не надіслав, тобто не наполягав на неспівмірності заявлених до стягнення витрат і не наводив жодних доводів на підтвердження неможливості стягнення означеної представником Позивача суми витрат на правничу допомогу.

Згідно з частинами першою, сьомою та дев`ятою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, витрати на професійну правничу допомогу є витратами, що пов`язані з розглядом справи і такі підлягають розподілу в залежності від результату розгляду справи по суті. Розмір витрат на правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані відповідні договори про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат, зокрема і на правничу допомогу. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу представник Позивача надав копії: договору про надання правової допомоги від 27 лютого 2025 року, згідно з яким сторони погодили застосовувати фіксовану ставку гонорару адвоката, яка за подання відзиву становлять 15000 грн; акту прийому-передачі виконаних робіт від 26 серпня 2025 року, відповідно до якого адвокат надав правничу допомогу щодо складання відзиву на касаційну скаргу, і вартість таких послуг становить 15000 грн.

Ураховуючи зазначене вище, Суд вважає, що клопотання представника Позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід задовольнити й стягнути на користь Благодійного фонду "Суспільне Благо" за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС в Одеській області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

3.3. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, Суд, переглянувши рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про необхідність залишення його без змін, а касаційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 344, 350, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ

Касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення.

Ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2025 року залишити без змін.

Стягнути на користь Благодійного фонду "Суспільне Благо" (; місцезнаходження: адреса 65026, м. Одеса, вул. Дерибасівська, 4) за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС в Одеській області (; місцезнаходження: Одеська обл., місто Одеса, вул. Семінарська, будинок 5) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська

Судді І.Л. Желтобрюх

О.О. Шишов