Справа № 240/13744/25
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року м. Житомир справа № 240/13744/25

категорія 112010201

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Панкеєвої В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 18.04.2025 №58 про відмову у призначенні їй пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити їй пенсію за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру", починаючи з дня звернення - 09.04.2025.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України "Про прокуратуру". Розгляд її звернення проводився Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, рішенням якого від 18.04.2025 №58 у призначенні пенсії протиправно відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років (25 років).

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

17.06.2025 від Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що підтверджений належними документами, страховий стаж становить 31 рік 11 місяців 14 днів, робота на прокурорських посадах становить 23 роки 07 місяців 0 днів, вислуга років становить 23 роки 07 місяців 0 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

26.06.2025 позивачем подано відповідь на відзив.

29.05.2025, 13.06.2025 та 19.09.2025 головуюча суддя перебувала на періодичному навчанні, з 07.07.2025 по 25.07.2025, з 05.08.2025 по 25.08.2025 - у відпустці.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Суд встановив, що 09.04.2025 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою та доданими до неї документами про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи принцип екстериторіальності, розгляд заяви та наданих документів щодо призначення пенсії за віком здійснено структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, яким прийнято рішення від 18.04.2025 №58 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", в зв`язку з відсутністю на день звернення вислуги років (25 років).

У рішенні вказано, що робота на прокурорських посадах становить 23 роки 07 місяців 0 днів.

Вислуга років становить 23 роки 07 місяців 0 днів.

Страховий стаж особи становить 31 рік 11 місяців 14 днів.

До страхового стажу не врахований період роботи в колгоспі з 15.05.1991 по 07.08.1991, згідно записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 15.05.1991. оскільки відсутні відомості щодо встановленого та фактично відпрацьованого мінімуму трудової участі у колгоспі.

До вислуги років на прокурорських посадах не зараховано період роботи 17.08.1993 по 11.09.1995 в Державній податковій інспекції по Лубенському району та період роботи з 20.01.1998 по 16.07.1998 в Лубенському районному відділі Пенсійного фонду України згідно записів вищевказаної трудової книжки, оскільки посада в вищезазначених організаціях не відноситься до виборних посад у державних органах.

До вислуги років на прокурорських посадах не зараховано період навчання з 01.09.1981 по 13.07.1993 у Полтавському сільськогосподарському технікумі (на даний час - Відокремлений структурний підрозділ "Фаховий коледж управління, економіки і права Полтавського державного аграрного університету") згідно довідки № 353 від 28.03.2025, оскільки навчальний заклад не відноситься до вищих юридичних навчальних закладів.

До вислуги років на прокурорських посадах не зараховано період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24.05.2006 по 22.10.2006, оскільки відсутні відомості про надання такої відпустки.

Позивач не погоджується із прийнятим рішенням Пенсійного фонду та вважає, що надав необхідну та достатню сукупність документів для призначення пенсії за вислугу років, а тому таке рішення протиправне та підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон 1697-VII) визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Частиною 1 статті 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років, відповідно до якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 01 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Відповідно до частини 6 статті 86 Закону №1697-VII, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Частиною 8 статті 86 Закону №1697-VII визначено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування.

Статтею 15 Закону №1697-VII визначено, що прокурором органу прокуратури є: Генеральний прокурор; перший заступник Генерального прокурора; заступник Генерального прокурора; заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор; заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; керівник підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі перший заступник та заступник Головного військового прокурора, керівник підрозділу Головної військової прокуратури на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України); заступник керівника підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); прокурор Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); керівник регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); перший заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); керівник місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); перший заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); керівник місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); перший заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); керівник підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); заступник керівника підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); прокурор місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої).

Прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.

Тобто, наведені норми права свідчить про те, що призначення прокурорам пенсії за вислугу років є додатковою та підвищеною соціальною гарантією з боку держави через специфічний характер професії. Необхідною умовою для її призначення є наявність необхідної кількості вислуги років на день звернення до територіального органу Пенсійного фонду України за її призначенням.

Внаслідок чого, аналізуючи вказані норми, право на пенсійне забезпечення за вислугу років у відповідності до Закону №1697-VII, мають громадяни України, які поряд з іншими підставами здобули і мають вищу юридичну освіту, пропрацювали на посадах прокурорів і слідчих встановлений для цього Законом час або виконували роботу, співмірну з роботою на прокурорських посадах, чи займалися діяльністю, необхідною для того, щоб обійняти посаду прокурора чи слідчого.

Відмовляючи в призначенні пенсії за вислугу років позивачу, пенсійний орган вказав на відсутність необхідного стажу роботи за вислугу років (25 років), при цьому зазначив, що страховий стаж позивача становить 31 рік 11 місяців 14 днів, вислуга років становить 23 роки 07 місяців 0 днів, в тому числі робота на прокурорських посадах становить 23 роки 07 місяців 0 днів.

Зі спірного рішення слідує, що відповідачем до вислуги років на прокурорських посадах не зараховано період навчання з 01.09.1981 по 13.07.1993 у Полтавському сільськогосподарському технікумі (нині - Відокремлений структурний підрозділ "Фаховий коледж управління, економіки і права Полтавського державного аграрного університету") згідно довідки № 353 від 28.03.2025, оскільки навчальний заклад не відноситься до вищих юридичних навчальних закладів.

Позивач до позову надав диплом молодшого спеціаліста НОМЕР_2 , виданий Полтавським сільськогосподарським технікумом (нині - Відокремлений структурний підрозділ "Фаховий коледж управління, економіки і права Полтавського державного аграрного університету"), відповідно до якого рішенням державної кваліфікаційної комісії від 12.07.1993 йому присвоєно кваліфікацію юрист.

Також позивач надав архівну довідку, видану Відокремленим структурним підрозділом "Фаховий коледж управління, економіки і права Полтавського державного аграрного університету", відповідно до якої ОСОБА_2 навчалася в Полтавському сільськогосподарському технікумі (денна форма навчання за спеціальністю "Правознавство") з 08.08.1991 (наказ про зарахування від 08.08.1991 №75-с) по 13.07.1993 (наказ про випуск від 13.07.1993 №120-с).

По завершенню навчання одержала диплом з відзнакою серії НОМЕР_3 , реєстраційний номер 5504 від 12.07.1993 та присвоєно кваліфікацію "Юрист".

Згідно статті 34 Закону Української РСР "Про освіту" від 23.05.1991 №1060-ХІІ (в редакції що діяла на час навчання позивача в Полтавському сільськогосподарському технікумі) вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Статтею 5 чинного Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 № 1556-VII (далі - Закон № 1556-VII) передбачено рівні та ступені вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти: перший (бакалаврський) рівень: другий (магістерський) рівень: третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень.

Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр: 2) бакалавр; 3) магістр: 4) доктор філософії доктор мистецтва.

Молодший бакалавр - це освітній або освітньо-професійний ступінь, що здобувається на початковому рівні (короткому никлі) вищої освіти і присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньої програми, обсяг якої становить 120 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня молодшого бакалавра на основі фахової передвічної освіти заклад вищої освіти мас право визнати та перезарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти.

Відповідно до ст.28 Закону № 1556-VII в Україні діють заклади вищої освіти таких типів: університет, академія, інститут, коледж.

Підпунктом 4 пункту 2 розділу XV "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України № 1556-VII передбачено, що після набрання чинності цим Законом диплом про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста (початкова вища освіта) прирівнюється до диплома про вищу освіту за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону 1556-VIІ диплом молодшого бакалавра є одним із документів про вищу освіту.

Таким чином, рівень освіти, одержаний позивачем в 1993 році, відноситься до І (першого) рівня вищої освіти з освітньо-кваліфікаційним рівнем "молодший бакалавра".

Тому отриманий диплом підтверджує, що позивач отримав сукупність систематизованих знань, умінь і практичних навичок в юридичній сфері, здобув вищу освіту за спеціальністю "Правознавство", в результаті чого присвоєно кваліфікацію юриста.

Оскільки період навчання позивача у Полтавському сільськогосподарському технікумі, за спеціальністю "Правознавство" із здобуттям кваліфікації юриста відповідає першому рівню вищої освіти з освітньо-кваліфікаційним рівнем "молодший бакалавр", то половина такого періоду повинна бути врахована пенсійним органом до вислуги років, що дає право на призначення йому пенсії відповідно до ч.6 ст.86 Закону України № 1697-VII.

Тому відповідач протиправно не зарахував до вислуги років, що дає право для призначення пенсії позивачу, половини строку навчання Полтавському сільськогосподарському технікумі.

Таким чином, половина періоду навчання позивача з 08.08.1991 по 13.07.1993 в Полтавському сільськогосподарському технікумі за спеціальністю "Правознавство" із здобуттям кваліфікації юриста, яка відповідає першому рівню вищої освіти, повинна бути врахована пенсійним органом до вислуги років, що дає право на призначення пенсії відповідно до ст.86 Закону №1697-VІІ.

Відповідачем також до вислуги років на прокурорських посадах не зараховано період роботи 17.08.1993 по 11.09.1995 в Державній податковій інспекції по Лубенському району та період роботи з 20.01.1998 по 16.07.1998 в Лубенському районному відділі Пенсійного фонду України згідно записів вищевказаної трудової книжки, оскільки посада в вищезазначених організаціях не відноситься до виборних посад у державних органах.

За приписами частини 1 статті 1 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон № 889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Згідно з пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Постановою Верховної Ради України "Про введення в дію Закону України від 16 грудня 1993 року № 3724-XII "Про державну службу" (чинної на час проходження служби) встановлено, що дія Закону України "Про державну службу" поширюється на працівників державних органів Республіки Крим, органів місцевого та регіонального самоврядування, які прирівнюються до відповідних категорій посад службовців, якщо інше не передбачено законодавством України.

Відповідно статті 2 Закону № 3724-XII посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Згідно статті 24 Закону № 3724-XII прийняття на державну службу, просування по ній службовців, стимулювання їх праці, вирішення інших питань, пов`язаних із службою, проводиться відповідно до категорій посад службовців, а також згідно з рангами, які їм присвоюються.

Відповідно статті 25 Закону № 3724-XII основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу.

Встановлюються такі категорії посад службовців:

- перша категорія - посади голів державних комітетів, що не є членами Уряду України, голів інших центральних органів державної виконавчої влади при Кабінеті Міністрів України, Постійного Представника Президента України в Республіці Крим, представників Президента України в областях, містах Києві та Севастополі, перших заступників міністрів, перших заступників голів державних комітетів, що входять до складу Уряду, керівників Адміністрації Президента України, Секретаріату Верховної Ради України та інші прирівняні до них посади;

- друга категорія - посади заступників керівника Адміністрації Президента України, заступників керівника Секретаріату Верховної Ради України, заступників керівника апарату Кабінету Міністрів України, керівників структурних підрозділів Секретаріату Верховної Ради України, секретаріатів постійних комісій Верховної Ради України, Адміністрації Президента України, апарату Кабінету Міністрів України, радників та помічників Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, заступників міністрів, заступників голів державних комітетів, які входять до складу Уряду, перших заступників, заступників голів комітетів та інших центральних органів державної виконавчої влади при Кабінеті Міністрів України, першого заступника Постійного Представника Президента України в Республіці Крим, перших заступників глав обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та інші прирівняні до них посади;

- третя категорія - посади заступників керівників структурних підрозділів, завідуючих секторами, головних спеціалістів, експертів, консультантів Адміністрації Президента України, Секретаріату Верховної Ради України і апарату Кабінету Міністрів України, заступників Постійного Представника Президента України в Республіці Крим, заступників глав обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, представників Президента України в районах, районах міст Києва та Севастополя, начальників управлінь, самостійних відділів у складі міністерств та інших центральних органів державної виконавчої влади та інші прирівняні до них посади;

- четверта категорія - посади спеціалістів Адміністрації Президента України, Секретаріату Верховної Ради України і апарату Кабінету Міністрів України, заступників начальників управлінь, самостійних відділів (підвідділів) міністерств та інших центральних органів державної виконавчої влади, керівників управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та інші прирівняні до них посади;

- п`ята категорія - посади спеціалістів міністерств, інших центральних органів державної виконавчої влади, заступників представників Президента України в районах, районах міст Києва та Севастополя, заступників керівників управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, спеціалістів апарату цих адміністрацій та інші прирівняні до них посади;

- шоста категорія - посади керівників управлінь, відділів, служб районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, спеціалісти управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та інші прирівняні до них посади;

- сьома категорія - посади спеціалістів районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, їх управлінь і відділів та інші прирівняні до них посади.

Віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.

Кабінетом Міністрів України 03.05.1994 за № 283 прийнята постанова про затвердження Порядку обчислення стажу державної служби (далі - Порядок № 283).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба:

на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України "Про державну службу", а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців;

на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів управління військових формувань, державної податкової та контрольно-ревізійної служби;

на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком;

на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання;

на посадах керівних працівників і спеціалістів в органах, що згідно з чинним законодавством здійснюють державний нагляд за охороною праці.

Згідно пунктом 4 Порядку № 283 документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи. Скарги, пов`язані з визначенням стажу роботи державних службовців, розглядаються згідно з чинним законодавством.

Верховний Суд у постанові від 31.10.2018 у справі № 464/7474/16-а з посиланням на аналіз ч.6 ст.86 Закону № 1697-VII зазначив що умовою зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, часу роботи на посадах державних службовців, є як наявність кваліфікаційних вимог у вигляді вищої юридичної освіти для такої посади, так і фактична наявність у особи, що займає таку посаду, вищої юридичної освіти. Тобто, час роботи на посадах державних службовців, які займають особи без вищої юридичної освіти, не може бути зарахованим до вказаної вислуги років (такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові 17.05.2016 у справі № 552/4716/13-а).

Також, у постанові Верховного Суду України від 14.03.2017 у справі № 344/11838/14-а викладена правова позиція, відповідно до якої до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, не може зараховуватися трудова діяльність на посаді державного службовця, кваліфікаційні умови якої (посади) не вимагали від особи, яка її обіймала, вищої юридичної освіти, а особа, яка фактично її обіймала, такої освіти не мала; чи коли через якийсь час на підставі нормативного регулювання такі умови до згаданої посади були запроваджені, а особа, яка продовжувала її обіймати, здобула вищу юридичну освіту; або містить такі умови, але особа, яка обіймала посаду державного службовця, не мала відповідної освіти чи мала спеціальну, гуманітарну чи іншу вищу освіту, але не юридичну, тощо.

Згідно доказів наявних у матеріалах справи, встановлено, що позивачка отримала диплом молодшого спеціаліста НОМЕР_2 за спеціальністю "Правознавство" та здобула кваліфікацію юриста 12.07.1993.

Згідно записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 15.05.1991 позивач працювала в Державній податковій інспекції по Лубенському району на посаді старшого юрисконсульта в період з 17.08.1993 по 02.01.1994, а в період з 03.01.1994 по 11.09.1995 головним державним податковим інспектором-юрисконсультом.

Позивачем разом з заявою про призначення пенсії надано довідку від 23.04.2025 №36/16-31-11-27, видану Головним управлінням ДПС в Полтавській області, в якій вказано, що згідно з архівними документами та відомостями трудової книжки, ОСОБА_1 працювала в органах державної податкової служби Полтавської області з 17.08.1993 (наказ Державної податкової інспекції по Лубенському району від 17.08.1993 № 18-о) до 11.09.1995 (наказ Державної податкової інспекції по Лубенському району від 11.09.1995 № 27-о) включно, а саме:

- з 17.08.1993 до 02.01.1994 старший юрисконсульт Державної податкової інспекції по Лубенському району;

- з 03.01.1994 до 11.09.1995 головний державний податковий інспектор-юрисконсульт Державної податкової інспекції по Лубенському району.

Зазначені вище посади віднесено до посад державної служби відповідно до пункту 342.4. статті 342, пункту 344.1. статті 344 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI, статті 46 та пункту 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу"; постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229 "Про затвердження Порядку обчислення стажу державної служби", статті 25 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ "Про державну службу", постанови Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 "Про порядок обчислення стажу державної служби", розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 вересня 1997 року № 503-р "Щодо визначення категорій посад державних службовців".

Відповідно до записів у вкладиші до трудової книжки серії НОМЕР_4 від 20.01.1998 позивач працювала в Лубенському районному відділі Пенсійного фонду України в період з 20.01.1998 по 31.03.1998 на посаді спеціаліста 1 категорії юрисконсульта, в період з 01.04.1998 по 16.07.1998 - головного спеціаліста-юрисконсульта.

Згідно з довідкою від 21.04.2025, виданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, ОСОБА_1 з 20.01.1998 по 16.07.1998 працювала в Лубенському районному відділі Пенсійного фонду України, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, а саме:

- з 20.01.1998 по 31.03.1998 спеціаліст 1 категорії юрисконсульт Лубенського районного відділу Пенсійного фонду України (наказ від 20.01.1998 №1-О);

- з 01.04.1998 по 16.07.1998 головний спеціаліст-юрисконсульт Лубенського районного відділу Пенсійного фонду України (наказ від 19.06.1998 №3-О, наказ від 16.07.1998 №6-О.

Отже, отримавши 12.07.1993 диплом молодшого спеціаліста, позивачка здобула кваліфікацію юриста, яка відповідає першому рівню вищої освіти.

Таким чином, періоди роботи позивача на посаді державного службовця - старшого юрисконсульта Державної податкової інспекції по Лубенському району в період 17.08.1993 до 02.01.1994, головного державного податкового інспектора-юрисконсульта Державної податкової інспекції по Лубенському району в період з 03.01.1994 до 11.09.1995, спеціаліста 1 категорії юрисконсульта Лубенського районного відділу Пенсійного фонду України в період з 20.01.1998 по 31.03.1998 та головного спеціаліста-юрисконсульта Лубенського районного відділу Пенсійного фонду України в період з 01.04.1998 по 16.07.1998, з отриманою початковою вищою юридичною освітою мають бути зараховані позивачу до вислуги років, що дає право на пенсію відповідно до ч.6 ст.86 Закону України "Про прокуратуру".

Також позивач вказує, що органами Пенсійного фонду всупереч ст.86 Закону України "Про прокуратуру" не зараховано до стажу роботи надану йому під час роботи в органах прокуратури відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 25.05.2006 та відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 12.10.2006 по 08.06.2007.

Так, у спірному рішенні вказано, що до вислуги років на прокурорських посадах не зараховано період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24.05.2006 по 22.10.2006, оскільки відсутні відомості про надання такої відпустки.

Згідно з наявним у матеріалах справи наказом прокурора області Прокуратури Полтавської області від 29.05.2006 №138-В старшому помічнику Лубенського міжрайонного прокурора юристу 1 класу ОСОБА_1 надано відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами на 126 календарних днів, тобто з 25.05.2006 по 27.09.2006.

Відповідно до наказу прокурора області Прокуратури Полтавської області від 11.10.2006 №475-В старшому помічнику Лубенського міжрайонного прокурора юристу 1 класу ОСОБА_1 надано додаткову відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, тобто з 12.10.2006 по 08.01.2007.

Відповідно до ч.6 ст.86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, в тому числі відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Відповідно до п.10 ст.11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають зокрема особи, які перебувають у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами і отримують допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами.

Згідно п.п.3 п. 3-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами з 01 січня 2004 року по 30 червня 2013 року включно, а згідно п. 4 - перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку з 01 січня 2004 року до часу запровадження сплати страхових внесків (єдиного внеску) за жінок, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Отже, з аналізу ч.6 ст.86 Закону № 1697-VII та положень Закону №1058-IV вбачається, що лише відпустка по догляду за дитиною до досягнення трьох років зараховується до вислуги років. Період же відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами зараховується лише до страхового стажу.

Таким чином, період з 25.05.2006 по 27.09.2006 - перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами має бути зарахований позивачу лише до страхового стажу.

При цьому, з форми РС-право від 18.04.2025 вбачається, що період перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років з 12.10.2006 зарахований позивачу до страхового стажу та за стажу за вислугу років "Прокурори/слідчий склад".

Разом з тим, суд висновує, що оскільки матеріалами справи підтверджується наявність у позивача вислуги років 25 років, в тому числі на посадах прокурорів більше 15 років, тому останній має право на пенсію відповідно до статті 86 Закону №1697-VII.

З огляду на наведене суд вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 18.04.2025 №58 про відмову у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті КАС України, а отже є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

При вирішенні спору суд враховує правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23 та 09.07.2024 у справі №240/16372/23, у якій колегія суддів дійшла висновку про те, що дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що призначив позивачу пенсію.

З огляду на неналежне виконання визначеним пенсійним органом його повноважень, що потягло за собою порушення прав позивача, з метою ефективного захисту права позивача на належне пенсійне забезпечення, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити з 09.04.2025 ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру".

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом встановлено, що позивачем заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру, за яку необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 968,96 грн, тому надлишково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1453,44 грн не може бути стягнутий з відповідача.

Питання повернення помилково сплаченого судового збору вирішується у порядку статті 7 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI "Про судовий збір" шляхом подання до суду особою, яка його сплатила, клопотання про повернення помилково сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул.О.Ольжича,7, м.Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10003, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 18.04.2025 №58 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити з 09.04.2025 ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва

03.10.25