Справа № 560/3823/25
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/3823/25

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К.

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

30 вересня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Шидловського В.Б. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби, відповідно до абзацу 4 п.п. "г" п. 2 ч. 4 cт. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби, відповідно до абзацу 4 п.п. "г" п. 2 ч. 4 cт. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 12.03.2022 року проходить військову службу за призовом у військовій частині НОМЕР_1 та в січні 2025 року подав рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, а саме необхідністю постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду. Проте, відповідач 12.02.2025 року відмовив позивачу у задоволенні рапорту, зазначивши, що є підстави вважати, що є інші особи, які можуть здійснювати догляд за матір`ю позивача - ОСОБА_2 . Позивач вважає таку відмову протиправною, просить позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Вказує, що на підтвердження неможливості здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 саме ОСОБА_3 мною надається копія паспорта Громадянина України ОСОБА_4 , який є моїм братом, і з якого вбачається, що останній виїхав за межі України у лютому 2022 року, а саме 21 лютого 2022 року та назад до України не повертався. Також даний факт підтверджується наданою нотаріально завіреною заявою від 11.11.2024, про те, що ОСОБА_2 , із числа військовозобов`язаних членів сім`ї першого ступеня споріднення для свого утримання (догляду) обирає ОСОБА_1 та акт обстеження житлово-побутових умов від 18.02.2025 року і довідка про склад сім`ї, з яких вбачається, що із нею, ОСОБА_2 , проживають лише два сина, один з яких служить, а інший - інвалід з дитинства і саме ОСОБА_1 вона обрала для догляду за собою.

Відтак вважає, що ним надано достатньо доказів на підтвердження зазначених у рапорті обставин, зокрема, стосовно того, що він є єдиною належною особою, яка може здійснювати догляд матір`ю, а відтак бездіяльність відповідача у не звільненні позивача з військової служби під час воєнного стану за сімейними обставинами за рапортом є протиправною.

30 серпня 2025 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу. У поданому відзиві представник зазначає, що для звільнення позивача з військової служби необхідною умовою є відсутність інших осіб або близьких родичів, які б могли здійснювати догляд за матір`ю позивача. Вказує, що в додатках, які були надані до рапорту від 14 січня 2025 року, а також у позовних матеріалах відсутні документи які підтверджують відсутність інших осіб або близьких родичів, які б могли здійснювати догляд за матір`ю позивача (братів, сестер, інших дітей, батьків, внуків, тощо). Також відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27.02.2025 №23 "Про результати службового розслідування" військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 понад три доби, в умовах воєнного стану чим вчинив діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України та згідно наказу військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.02.2024 року №56 солдату ОСОБА_1 з 24 лютого 2025 року призупинено нарахування та виплату всіх видів грошового забезпечення (по теперішній час). На підставі викладеного просить у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 (позивач), проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді машиніста екватора відділення інженерної техніки взводу обладнання пунктів управління інженерно-технічної роти з 12 березня 2022 року по теперішній час.

14.01.2025 року позивач подав до військової частини рапорт про звільнення з військової служби відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 та абз. 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII, де визначено, що звільненню з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану підлягають військовослужбовці, якщо є необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

До рапорту позивач додав копії документів, які, на його думку, підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть чи зобов`язані здійснювати догляд за матір`ю позивача, а саме: копія паспорта громадянина України ОСОБА_4 , який є братом позивача, з якого вбачається, що останній виїхав за межі України у лютому 2022 року, а саме 21 лютого 2022 року та назад до України не повертався; акт обстеження житлово-побутових умов від 18.02.2025 року, довідка про склад сім`ї, з яких вбачається, що із матір`ю позивача проживають лише два сина, один з яких служить, а інший - інвалід з дитинства і саме ОСОБА_1 вона обрала для догляду за собою.

12.02.2025 військова частина НОМЕР_1 надала позивачу відповідь на рапорт, якою позивачу відмовлено у звільненні з військової служби через ненадання до рапорту документів, які підтверджують відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати постійний догляд за матір`ю позивача (братів, сестер, інших дітей, батьків, внуків, тощо).

Позивач вважає відмову відповідача протиправною, тому звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За приписами частин другої, шостої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом. Види військової служби: військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно із пунктами 2, 6 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі Положення №1115/2009), громадяни проходять військову службу в Держприкордонслужбі (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом. Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на військовій службі визначено Законом України Про військовий обов`язок і військову службу.

Положеннями п.270 Положення №1115/2009 визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби з підстав, передбачених ч.ч.2-6 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, здійснюється: начальниками органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних центрів, науково-дослідних установ, а також органів забезпечення, які мають право видання наказів по особовому складу, - усіх військовослужбовців, у військових званнях до майора (капітана 3 рангу) включно, які проходять військову службу в цих органах Держприкордонслужби.

У разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення. У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення (п.288 Положення №1115/2009).

Відповідно до абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній на момент подання рапорту) військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:

- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;

- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Таким чином відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж юридичної наявності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.05.2025 у справі №420/30227/24.

З матеріалів справи видно, що 14.01.2025 позивач звернувся з рапортом про звільнення його з військової служби у запас на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ, через сімейні обставини - необхідність здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи.

При цьому, наявність права звільнення з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ позивач обґрунтовує тим, що є єдиним членом сім`ї першого ступеня споріднення, який може здійснювати догляд за своєю матір`ю, тоді як один із його рідних братів є неповнолітньою особою з інвалідністю, а інший рідний брат виїхав з України за кордон в лютому 2022 року та не повертався.

Щодо вказаних доводів, то суд зазначає, що згідно із частиною першою статті 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Таке піклування, турбота може знаходити свій вияв у особистому догляді, наданні матеріальної допомоги, представництві, захисті прав та інтересів батьків у різних установах тощо.

Згідно зі ст.47 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

Обов`язок дітей утримувати батьків в першу чергу виникає на підставі кровного споріднення.

Відповідно до ст.204 Сімейного кодексу України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків. У виняткових випадках суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк не більш як три роки.

Однак, таких доказів як судового рішення позивачем, ані до суду, ані відповідачу не надано.

Колегія суддів також зазначає, що в долучених до рапорту документах відсутні відомості про те, що брат позивача, ОСОБА_3 , сам потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Апеляційний суд наголошує на тому, що проживання повнолітнього сина матері позивача за кордоном не звільняє його від обов`язку піклуватися про свою матір, проявляти про неї турботу та надавати йому допомогу.

Отже, з наявних у справі матеріалів суд встановив, що у ОСОБА_2 (матері позивача), крім позивача, є інший повнолітній син, ОСОБА_3 , стосовно якого відсутні відомості, що він не може здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю з об`єктивних причин.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, наведені норми чинного законодавства України, правової позиції Верховного Суду у справі №420/30227/24, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби відповідно до абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ, згідно із поданим рапортом від 14.01.2025, оскаржувані у цій справі дії відповідача є правомірними та такими, що вчинені відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України, у зв`язку із чим у задоволенні взаємопов`язаних позовних вимог належить відмовити.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Шидловський В.Б. Сапальова Т.В.