Справа № 140/5871/25
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2025-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог

01 жовтня 2025 року ЛуцькСправа № 140/5871/25
Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні клопотання представника ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Банцер Оксана Володимирівна в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022, у розмірі 100 000 грн в розрахунку на місяць пропорційного дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської за період з 09.08.2024 по 13.08.2024; з 13.08.2024 по 16.08.2024; з 17.08.2024 по 30.08.2024; з 30.08.2024р. по 18.10.2024; з 18.10.2024 по 15.11.2024р. з 15.11.2024р. по 29.11.2024; з 10.12.2024 по 01.01.2025; з 01.01.2025 по 08.01.2025 з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 у розмірі 100 000грн в розрахунку на місяць пропорційного дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини та у відпустці для лікування після поранення у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської за період з 09.08.2024 по 13.08.2024; з 13.08.2024 по 16.08.2024; з 17.08.2024 по 30.08.2024; з 30.08.2024р. по 18.10.2024; з 18.10.2024 по 15.11.2024р. з 15.11.2024р. по 29.11.2024; з 10.12.2024 по 01.01.2025; з 01.01.2025 по 08.01.2025 з урахуванням раніше виплачених сум; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у зв`язку з його звільненням з військової служби за станом здоров`я; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену п. 1 ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у зв`язку з його звільненням з військової служби за станом здоров`я; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо визнання періодів з 30.11.2024р. по 01.12.2024р. та з 09.01.2025р. по 11.01.2025р. періодами самовільного залишення частини ОСОБА_1 ; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше 25% місячного грошового забезпечення за період з 30.11.2024р. по 02.12.2024р. та з 08.01.2025р. по 12.01.2025р. з підстав того, що періоди з 30.11.2024 по 01.12.2024 та з 09.01.2025 по 11.01.2025 неправомірно визнані періодами самовільного залишення частини; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше 25% місячного грошового забезпечення за період з 30.11.2024р. по 02.12.2024р. та з 08.01.2025р. по 12.01.2025р; визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо визнання переплатою нарахованої ОСОБА_1 премії за листопад та грудень 2024р. та відрахування премії у розмірі 17596,80 грн та інших складових грошового забезпечення за кожний місяць з підстав того, що періоди з 30.11.2024 по 01.12.2024 неправомірно визнані періодами самовільного залишення частини; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію у розмірі 17596,80 грн та інші складові грошового забезпечення за листопад-грудень 2024р.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На адресу суду 22.09.2025 від представника позивача надійшла заява в якій просить визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк, оскільки з 28.12.2023 ОСОБА_1 будучи добровольцем став на захист Батьківщини та приймав активну участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України та захисту безпеки населення.

Позивач є учасником бойових дій та брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та 09.08.2024 у ході бойових дій при захисті Батьківщини біля н.п. Торецьк Донецької обл., отримав вогнепальне осколкове черепно-мозкове поранення, забій головного мозку тяжкого ступеня. Тривалий час у період з 26.08.2024 по 08.01.2025 у зв`язку з тяжкою травмою голови та ураження мозку позивачу було проведене оперативне втручання та у подальшому він проходив тривале стаціонарне лікування та реабілітацію, після чого проходив ВЛК та був визнаний непридатний до військової служби.

В той час, коли командуванню військової частини було достеменно відомо, що позивач перебуває на стаціонарному лікуванні після тяжкої травми голови та має тяжкий фізичний та психологічний станом, видає наказ про те, що періоди з 30.11.2024 по 01.12.2024 та з 09.01.2025 по 11.01.2025 (час необхідний на дорогу до військової частини після стаціонарного лікування) вважати періодами самовільного залишення частини та не зараховувати до загального строку військової служби та строку вислуги у військовому званні згідно абзацу 2 пункту 143 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Зазначає, що вказаний наказ не був доведений до відома позивача та фактично інформація про те, що вказані періоди вважати періодами самовільного залишення частини була зазначена в наказі про звільнення та виключення його із списків особового складу № 51 від 20.02.2025 як підстава нездійснення у повному обсязі нарахування грошового забезпечення та інших виплат належних позивачу при звільненні.

ОСОБА_1 25.03.2025 звернувся за правовою допомогою та для з`ясування всіх обставин даного питання та того ж дня представником позивача було направлено адвокатський запит № 25/03 щодо надання документів про нарахування та виплати позивачу при звільненні та 05.05.2025 отримана відповідь з розрахунковою карткою по виплатах та з інформацією про те, що оскільки командиром частини був виданий наказ на встановлення періодів самовільного залишення частини з 30.11.2024 по 02.12.2024.

Тобто фактично про вказані обставин та порушення свої прав позивач дізнався 05.05.2025 з відповіді в/ч НОМЕР_1 на адвокатський запит вих № 25/03 від 25.03.2025 (арк. спр. 79-81).

Представником відповідача 26.09.2025 подано свої заперечення на клопотання, у яких просив відмовити позивачу у поновленні строку звернення до суду та залишити позовні вимоги без розгляду.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно залишити без розгляду, виходячи з такого.

За приписами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із положеннями частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другої статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятої статті 122 КАС України.

У такій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Відповідно до статті 2 частини першої Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У відповідності до статті 4 частини першої пункту 17 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Предметом оскарження в межах даної справи є визнання протиправних дій, щодо визнання періодів з 30.11.2024 по 01.12.2024 та з 09.01.2025 по 11.01.2025 періодами самовільного залишення частини, а також зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення.

Як убачається з матеріалів справи, наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.02.2025 №51 позивача виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та знято з усіх видів грошового забезпечення. Разом із тим зазначено про невиплату щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби за лютий місяць 2025 року (наказ командира в/ч НОМЕР_1 №503-АД від 13.02.2025) та необхідність визнання періодів з 30.11.2024 по 01.12.2024 та з 09.01.2025 по 11.01.2025, як періодів самовільного залишення частини та не зарахування до загального строку військової служби та строку вислуги у військовому звання, згідно абзацу 2 пункту 143 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України».

Вказаний наказ був виданий на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) №25-РС від 22.01.2025, наказу командира в/ч НОМЕР_1 №503-АД від 13.02.2025, наказу командира в/ч НОМЕР_1 №194-ОД від 17.02.2025, рапорт матроса ОСОБА_1 про здачу посади від 20.02.2025, обхідного листа.

Відповідно до адвокатського запиту від 25.03.2025 №25/03, який був адресований представником позивача до командира в/ч НОМЕР_1 , договір про надання правової допомоги №25/03 був укладений 25.03.2025, тобто більше, чим за місяць після виключення позивача зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 був ознайомлений із наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 20.02.2025 №51, оскільки його копія була додатком до адвокатського запиту від 25.03.2025 №25/03.

Враховуючи наведене суд висновує, що саме з моменту виключення зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 позивачу було відомо про визнання періодів з 30.11.2024 по 01.12.2024 та з 09.01.2025 по 11.01.2025, як періодів самовільного залишення частини. При цьому, отримання листа від 25.04.2025 №1/997, яким надано відповідь на запит представника позивача від 25.03.2025 №25/03, із розрахунковими картками позивача, не змінює момент, з якого безпосередньо позивач, а не його представник, дізнався (повинен був дізнатись) про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Крім того, факт та обставини звернення представника позивача до в/ч НОМЕР_1 із запитом від 25.03.2025 №25/03 про надання документів щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше 25% місячного грошового забезпечення, у тому числі за періоди: з 30.11.2024 по 02.12.2024 та з 08.01.2025 по 12.01.2025 додатково підтверджує обізнаність сторони позивача із визнання періодів з 30.11.2024 по 01.12.2024 та з 09.01.2025 по 11.01.2025 періодами самовільного залишення частини.

Будь-яких належних доказів того, що існували непереборні обставини, які перешкоджали безпосередньо позивачу, а не його представнику, звернутися до відповідача за отриманням належним чином завіреної копії оскаржуваного наказу та в подальшому з позовом до суду, позивачем до суду не надано.

В постанові від 16.05.2024 по справі № 420/28753/23 Верховний Суд вказав, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише пропущені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Верховний Суд в постанові від 29.11.2024 у справі № 120/359/24 дійшов висновку, що проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби: 1. Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду. 2. Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори. 3. Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду. 4. Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку. 5. Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.

На переконання суду, стороною позивача не надано об`єктивних прочини неможливості звернення до суду в місячний строк з моменту винесення наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.02.2025 №51. Ба більше, за правовою допомогою до адвоката Костючику Ю. С. звернувся вже із пропуском місячного строку, установленого частиною п`ятої статті 122 КАС України.

Верховний Суд в постанові від 20.12.2023 у справі № 420/4212/23 зазначив, що особа, яка заявляє клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

В той же час, ані в позовній заяві, ані в заяві, наданій на виконання ухвали суду від 18.09.2025 не наведено об`єктивних та непереборних обставин, які перешкоджали позивачу звернутися до суду з позовом у встановлений процесуальним законом строк та які були пов`язані з дійсно об`єктивними перешкодами реалізувати своє право на звернення до суду, передбачене статті 5 КАС України.

Верховний Суд в постанові від 04.10.2024 у справі № 580/4340/24 зазначив, що встановлені законом строки звернення до суду адміністративної юрисдикції, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права) та метою звернення до суду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Також, в постанові від 04.10.2024 по справі № 580/4340/24 Верховний Суд вказав, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає Право на справедливий суд, одним із аспектів якого є право доступу, яке не є абсолютним і може підлягати законним обмеженням, які мають законну мету та використаними засобами та досягнутими цілями. Таким законним обмеженням є передбачені законом строки звернення до суду, які можуть бути поновлені за заявою заявника із зазначенням та обґрунтуванням поважних причин та надання належних доказів щодо причин пропуску строків звернення до суду.

Так, у справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Європейський Суд з прав людини послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000р., п.33).

За таких обставин, відсутні підстави для визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, а тому заява позивача про поновлення строку звернення до суду є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відтак, враховуючи те, що позивач пропустив встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду, в частині позовних вимог про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо визнання періодів з 30.11.2024 по 01.12.2024 та з 09.01.2025 по 11.01.2025 періодами самовільного залишення частини ОСОБА_1 , належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку звернення до суду із зазначеними позовними вимогами позивач не надав, тому суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду у зазначеній частині позовних вимог на підставі частини третьої статті 123, пункту восьмого частини першої статті 240 КАС України.

Керуючись частинами п`ятою статті 122, частиною третьою статті 123, пунктом восьмим частини першої статті 240, статтями 248, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог відмовити.

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог, а саме про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо визнання періодів з 30.11.2024 по 01.12.2024 та з 09.01.2025 по 11.01.2025 періодами самовільного залишення частини ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 КАС України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку у спосіб подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя В.І. Смокович