Справа № 420/20600/25
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2025-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Херсонської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 26 червня 2025 року надійшов позов ОСОБА_1 до Херсонської міської ради в якому позивач просить:

- стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 321 764, 63 грн. (триста двадцять одна тисяча сімсот шістдесят чотири гривні шістдесят три копійки);

- стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн (десять тисяч гривень);

- стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 317, 65 грн (три тисячі триста сімнадцять гривень шістдесят п`ять копійок), сплачений за платіжною квитанцією № 0.0..1 від 25.06.2025року у зв`язку з поданням даної позовної заяви.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою позивачу відповідачем станом на 14.08.2020 року (дата звільнення позивача) грошового забезпечення у належному розмірі. На виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 року у справі №540/2833/21 відповідач 14.03.2025 року виплатив позивачу 7 186, 27 гривні (сім тисяч вісімдесят шість гривень, 27 копійок). Наведене вище свідчить про те, що виплачено суму позивачу, належну при звільненні, тобто проведено фактичний розрахунок 14.03.2025 року, але невиплачена належна сума за затримку розрахунку при звільненні.

Тож спірним у цих правовідносинах є період з 15.08.2020 (перший день після звільнення) по 13.03.2025 (день, що передує дню остаточного розрахунку). Вказаний спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі варто умовно поділити на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 Законом №2352-ІХ і після цього. Період з 15.08.2020 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352- ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у шість місяців. Період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що у відповідності до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 540/2833/21, у Виконавчого комітету Херсонської міської ради 24.02.2022 з`явився тільки обов`язок сплатити заборгованість по заробітній платі як правонаступника за Виконавчий комітет Степанівської сільської ради. Слід врахувати що з 01.03.2022 до 11.11.2022 Херсонська міська територіальна громада була тимчасово окупована збройними формуваннями рф, що підтверджується наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велись) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та територія Херсонської міської територіальної громади з 01.05.2023 відноситься до територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси. Крім того, 26.04.2022 Херсонською обласною прокуратурою відкрито кримінальне провадження № 0000088 за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України, а саме щодо захоплення військовослужбовцями російської федерації будівлі Херсонської міської ради. Тривале перебування військовослужбовців рф у адміністративній будівлі Херсонської міської ради, а також обмежений доступ до службових приміщень. В свою чергу створюють перешкоди для подання доказів та позбавляють виконавчий комітет Херсонської міської ради, як сторону по справі можливості користуватися процесуальними правами, визначеними законом. Факт втрати наявної документації (у т.ч. матеріалів справи) також підтверджується актом обстеження приміщень департаменту правової політики та якості від 17.04.2023 №03-01-20/153, складеного на підставі наказу начальника Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області від 14.04.2023 №47-н «Про обмеження приміщень департаменту правової політики та якості міської ради з метою обліку наявних у них судових, адміністративних справ та інших документів».

На думку відповідача, вищевикладені в сукупності фактичні обставини справи, свідчать на наявність обґрунтованих поважних причин затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду у справі №540/2833/21, що виключає задоволення позовних вимог.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

01 серпня 2025 року від відповідача до суду надійшло клопотання про застосування строків звернення до суду (вхід. № ЕС/78263/25).

01 серпня 2025 року від відповідача до суду надійшла заява про продовження процесуального строку (вхід. № ЕС/78475/25).

01 серпня 2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/78275/25).

04 серпня 2025 року від позивача до суду надійшли заперечення на заяву відповідача про продовження процесуального строку (вхід. № ЕС/79044/25).

04 серпня 2025 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вхід. № ЕС/79038/25).

06 серпня 2025 року до суду від відповідача надійшла заява на виконання ухвали суду (вхід. № ЕС/80346/25).

20 серпня 2025 року від відповідача до суду надійшла заява на виконання вимог ст. 117 КЗпП (вхід. № ЕС/85906/25).

08.09.2025 року від відповідача до суду надійшли заперечення (на відповідь на відзив) (вхід. № ЕС/93270/25).

Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду відмовлено.

Станом на 01 жовтня 2025 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

З 15.04.2019 року по 14.08.2020 року ОСОБА_1 працювала у Виконавчому комітеті Степанівської сільської ради.

Розпорядженням сільського голови Степанівської сільської ради № 28-к від 14.08.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади в.о. начальника відділу, головного бухгалтера виконавчого комітету сільської ради 14.08.2020 року.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 року по справі № 540/2833/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Херсонської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково:

- стягнуто з виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 9379,72 (дев`ять тисяч триста сімдесят дев`ять грн. 72 коп.) грн.

На виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 року у справі №540/2833/21 відповідач 14.03.2025 року виплатив позивачці 7 186, 27 гривні (сім тисяч вісімдесят шість гривень, 27 копійок), шляхом перерахування на банківський рахунок позивача суми у розмірі 7 186 грн 27 коп.

Тобто, остаточний розрахунок з позивачкою відповідач провів не в день її звільнення 14.08.2020 року, а на виконання судового рішення 14.03.2025 року.

Відтак позивачка вважає, що оскільки її було звільнено 14.08.2020 року, а виплати відповідачем здійснено 14.03.2025 року, то відповідачем затримано розрахунок при звільненні.

Позивачка вважає, що дії відповідача відносно несвоєчасного розрахунку з нею є протиправними та відповідач повинен виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, тому для захисту порушеного права звернувся з цім адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або

уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк

виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як

правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує

працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та

господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не

обмежується.

Статтею 117 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року) обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому

працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній

заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові

від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій,

встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з

роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У свою чергу у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 Верховний Суд зазначає, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно і розмір відповідальності відповідача. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

До 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував шестимісячним строком розмір виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія статті 117 КЗпП в редакції, яка чинна з 19.07.2022 року, застосовується тільки на ті правовідносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

На момент звільнення позивачки (14.08.2020 року) стаття 117 КЗпП діяла в редакції, яка передбачала право позивача на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку і це право не обмежувалося будь-яким строком.

Отже, застосовною до спірних правовідносин є стаття 117 КЗпП в редакції, яка була чинна до 19.07.2022 року та розрахунку середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає необмежений шістьма місяцями.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно

до Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ Про внесення змін до деяких

законодавчих актів України щодо оптимізацїї трудових відносин; далі - Закон № 2352-ІХ)

у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки,

визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство,

установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час

затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У постанові від 29.01.2024 року у справі № 560/9586/22 Верховний Суд наголосив, що правова позиція суду касаційної інстанції першочергово повинна ґрунтуватись на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Стаття 117 КЗпП у редакції Закону № 2352-ІХ діє з 19.07.2022 року, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку

при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма

місяцями.

При цьому, наведений у вказаних вище постановах Верховного Суду підхід щодо

критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку

із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що

оплаті у розмірі середнього заробітку підлягав весь час затримки по день фактичного

розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Одночасно, з 19.07.2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у

редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.

Таким чином, період з 19.07.2022 до дня фактичного розрахунку регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому

працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду щодо зменшення такої виплати недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23.

При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду суди під час вирішення

тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду

(постанова Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17).

На думку Верховного Суду, у даній категорії справ належить враховувати приписи

чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець

обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми

щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові (постанова Верховного Суду

від 30.11.2023 у справі №380/19103/22).

Варто зазначити, що Верховний Суд, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України, неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього

заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору (постанови

від 30.04.2020 року у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 року у справі № 520/1365/2020,

від 29.11.2021 року у справі № 120/313/20, від 27.07.2023 року № 420/436/22).

При цьому суд наголошує, що вказаний у частині 1 статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

У даному випадку мало місце звільнення позивачки без проведення остаточного розрахунку, а саме: не виплачено у день звільнення заборгованість по заробітній платі у розмірі 9379,72 грн.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі № 810/451/17 висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що ч. 2 ст. 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію ст. 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).

Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 року у справі № 21-1765а15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17.

Разом з тим, ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (у редакції з 19.07.2022 року). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 у справі №810/451/17 та у постанові від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

У даній справі, яка розглядається, позивачка у зв`язку з порушенням відповідачем її права на належну оплату праці, просить стягнути з відповідача середній розмір заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.08.2020 року по 13.03.2025 року.

Таким чином, в межах даної справи підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції що діяла до 19.07.2022 року та відповідно врахуванню висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції що діяла з 19.07.2022 року.

У постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23 наведено правову позицію щодо права позивача на отримання компенсації передбаченої статтею 117 КЗпП України у зв`язку зі зверненням до роботодавця щодо виплати заборгованості після спливу певного проміжку часу: « 51. При цьому, Суд зазначає, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що в свою чергу в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 52. Таким чином Верховний Суд констатує помилковість висновків суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . 53. Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції вирішив справу без повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі».

Враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 перший період затримки розрахунку при звільненні за період з 15.08.2020 року по 18.07.2022 року складає 484 робочих днів.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 №100 (далі - Порядок №100) передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 13.03.2025 року повністю виконав рішення Херсонського окружного адміністративного суду у справі № 540/2833/21 в частині виплати заборгованості по заробітній платі у розмірі 9379,72 грн., що підтверджується доказом зарахування коштів у розмірі 7186,27 грн. (з вирахуванням податків та зборів) на картковий рахунок.

Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі ст. 117 КЗпП України.

Кількість робочих днів у першому періоді затримки з 15.08.2020 року по 18.07.2022 року складає 484 робочих днів.

Як вбачається із довідки про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 від 04.08.2025 року № 75, заробітна плата позивачки за червень 2020 року складає 10695,00 грн., заробітна плата позивачки за липень 2020 року складає 13000,00 грн. Кількість робочих днів за період червень липень 2020 року становить 43 календарних дні.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становила 551,05 грн. (10695,00 грн. + 13000,00 грн.) / 43 (червень-липень 2020 року).

Отже, середня заробітна плата за час затримки виплат (484 днів) становить 266 708,20 грн. (484 днів х 551,05 грн. = 266 708,20 грн.).

Разом з тим, судом вважає необхідним застосувати принцип співмірності, з урахуванням розміру виплаченої заборгованості по заробітній платі, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дій відповідача щодо її виплати, що узгоджується і з позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 у справі № 662/1626/17, від 17.01.2019 у справі №2-1579/11.

Істотність частки компенсації за виплачену заборгованість в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 7186,27 грн. / 266 708,20 грн. (сума заборгованості по виплаті /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,0269.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 551,05 грн. (середньоденна заробітна плата) х 0,0269 х 484 (кількість днів затримки розрахунку) = 7174,45 гривень.

Таким чином, враховуючи справедливий і розумний баланс між інтересами позивача і відповідача, а також враховуючи те, що стягнення компенсації у розмірі 266 708,20 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у загальному розмірі 7186,27 грн., на переконання суду, є явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.08.2020 року по 18.07.2022 року має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 7174,45 грн., як належна сатисфакція майнових прав позивача за встановлених обставин.

Кількість робочих днів у періоді з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року (з урахуванням шести місячного обмеження) становить 133 дні.

Як вбачається із довідки про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 від 04.08.2025 року № 75, заробітна плата позивачки за червень 2020 року складає 10695,00 грн., заробітна плата позивачки за липень 2020 року складає 13000,00 грн. Кількість робочих днів за період червень липень 2020 року становить 43 календарних дні.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становила 551,05 грн. (10695,00 грн. + 13000,00 грн.) / 43 (червень-липень 2020 року).

Отже, середня заробітна плата за час затримки виплат (133 робочих дні - з урахуванням шести місячного обмеження) становить 73 289,65 грн. (133 дні х 551,05 грн. = 73 289,65 грн.).

Таким чином загальна сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 15.08.2020 року по 19.01.2023 року, яка підлягає стягнення з відповідача складає 80 464,10 грн. (73 289,65 грн. + 7174,45 грн.).

Стосовно вимоги про стягнення з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн (десять тисяч гривень), суд зазначає таке.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано суду доказів наявності шкоди, або наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача та вини останнього в її заподіянні, фактів заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди такими, що задоволенню не підлягають.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Стосовно тлумачення в даній справі норм законів суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в п.67 в справі «Вєренцов проти України» (Заява N 20372/11) зазначив, що як би чітко не було положення сформульоване, у будь-якій галузі права … існуватиме неминучий елемент судового тлумачення. Завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, що потребують пристосування до обставин, що змінюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на задоволення позовних вимог та згідно із ст.139 КАС України судові витрати позивача в сумі 3 317,65 грн. підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Херсонської міської ради.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Херсонської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 середній розмір заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.08.2020 року по 19.01.2023 року включно у розмірі 80 464,10 грн. (вісімдесят тисяч чотириста шістдесят чотири гривні 10 коп.).

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3 317,65 грн. (три тисячі триста сімнадцять гривень 65 коп.).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Виконавчий комітет Херсонської міської ради (просп. Незалежності, буд. 37, м. Херсон, 73003, ).

Суддя С.О. Cтефанов