Справа № 140/7163/25
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року ЛуцькСправа № 140/7163/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо незвільнення з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими підпунктом 4 пункту 3 частини дванадцятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ); зобов`язання прийняти наказ про звільнення з військової служби в Збройних Силах України у зв`язку з сімейними обставинами, передбаченими підпунктом 4 пункту 3 частини дванадцятої статті 23 Закону №2232-ХІІ та наказ про виключення зі списків особового складу частини..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призваний на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ) згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ), а згодом направлений для проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 , де перебуває в званні солдат, на посаді оператора І радіолокаційної станції радіолокаційного взводу батареї управління та артилерійської розвідки.

25.05.2025 позивач звернувся через застосунок «Армія +» до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, оскільки на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей (син ОСОБА_2 , 2017 р.н., син ОСОБА_3 , 2018 р.н. та син ОСОБА_4 , 2024 р.н.).

Однак, за результатами розгляду рапорту, позивач отримав резолюцію щодо його відхилення, оскільки не пройшов перевірку помічника командира бригади з правової роботи ВЧ НОМЕР_1 .

Вважаючи, що така відповідь командира ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови у звільнення з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими підпунктом 4 пункту 3 частини дванадцятої статті 23 Закону №2232-ХІІ є протиправною і необґрунтованою позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.30).

У відзиві на позовну заяву від 14.07.2025 представник відповідача проти позову заперечив з наступних підстав (а.с.33-37).

Так в обґрунтування позиції вказав, що до ВЧ НОМЕР_1 не надходив рапорт позивача про звільнення з військової служби від 25.05.2025, відповідно рішення за результатами розгляду такого рапорту командуванням ВЧ НОМЕР_1 не приймалося. При цьому, позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із зверненням від 08.06.2025, яке було подане через Гарячу лінію Міністерства оборони України та надійшло 16.06.2025 до ВЧ НОМЕР_1 (зареєстроване за вх. №9461/2088) та стосувалось результатів розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 25.05.2025, яке було опрацьовано та надано відповідь щодо його результатів розгляду (від 19.06.2025 № 2986) із поясненням результатів розгляду.

З посиланням на нормативно-правові акти, наведені у тексті відзиву на позовну заяву, відповідач вказує, що із відповідним рапортом щодо свого звільнення з військової служби позивач зобов`язаний був звернутись до свого безпосереднього командира.

Щодо резолюції про відхилення рапорту по тій причині, що не пройшов перевірку помічника командира бригади з правової роботи ВЧ НОМЕР_1 , то відповідач зазначає, що помічник командира бригади з правової роботи не є уповноваженою особою ВЧ НОМЕР_1 , яка здійснює розгляд рапортів про звільнення з військової служби та не приймає рішення про їх погодження чи не погодження. рапорт позивача до командира ВЧ НОМЕР_1 не надходив, таким чином рішення за його результатами розгляду не приймалося.

Крім того, позивачу у відповіді від 19.06.2025 № 2986 було роз`яснено, що у зв`язку із тим, що рапорт до командування ВЧ НОМЕР_1 не надходив, тому слід усунути зазначені недоліки та звернутись з відповідним рапортом у встановленому порядку подання рапортів у Збройних Силах України.

Враховуючи наведене, просив у задоволенні позову відмовити.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 04.04.2025 №1237 (а.с. 24), записами військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с. 27-28).

25.05.2025 позивач звернувся із рапортом до командира ВЧ НОМЕР_1 про звільнення його з військової служби у запас на підставі підпункту «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини) пункту 2 частини четвертої та пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, а саме: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років (а.с. 25)

До рапорту додано: свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 03.08.2018, серії НОМЕР_4 від 27.11.2018, серії НОМЕР_5 від 26.09.2024 та свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 від 01.02.2018.

Однак, відповідно до резолюції до рапорту, оформленого у електронній формі, командиром батареї управління та артилерійської розвідки ВЧ НОМЕР_1 прийнято рішення від 25.05.2025, яким погоджено вказаний рапорт, а начальником артилерії заступником командира бригади прийнято рішення від 28.05.2025, яким не погоджено рапорт, оскільки ОСОБА_1 не пройшов перевірку помічника командира бригади з правової роботи (а.с. 26).

Вважаючи бездіяльність відповідача у не розгляді рапорту протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а тому під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в період дії воєнного стану.

Закон №2232-XII (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами другою, четвертою статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Статтею 26 Закону №2232-ХІІ визначені підстави звільнення з військової служби.

Так, з 18.05.2024 діє нова редакція статті 26 Закону №2232-ХІІ, згідно з абзацом п`ятим пункту 3 частини дванадцятої якої військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану:

перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Отже, виходячи з вищезазначених норм, правовою підставою для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану є перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. При цьому право військового на звільнення з військової служби не перебуває у залежності від того, чи є він батьком таких дітей (тобто від батьківства), оскільки вирішальне значення має саме факт перебування дітей (трьох і більше дітей віком до 18 років) на його утриманні.

Відповідно до абзацу 6 постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова №413) військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема, наявність у особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей.

Як передбачено пунктом 14.10 Розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Отже, наслідком подання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту із зазначенням її підстави.

Суд встановив, що у рапорті про звільнення з військової служби позивач вказав підставу звільнення - перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей (а.с.25).

Рапорт позивача про звільнення розглянутий посадовою особою ВЧ НОМЕР_1 шляхом накладення резолюції такого змісту: «не пройшов перевірку помічника командира бригади з правової роботи».

Вирішуючи питання наявності/відсутності правових підстав для звільнення позивача з військової служби згідно з вимогами абзацу п`ятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-III (далі - Закон №2402-III) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною першою статті 121 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Водночас, згідно зі статтями 133-134 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

За правилами, визначеними у частині першій статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з вимогами частини другої статті 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Судом встановлено, що позивач до рапорту про звільнення долучав копії таких документів: свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 03.08.2018, серії НОМЕР_4 від 27.11.2018, серії НОМЕР_5 від 26.09.2024 та свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 від 01.02.2018, з яких вбачається таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є чоловіком ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , виданим 01.02.2018 Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану (а.с.23).

У шлюбі з ОСОБА_5 у позивача народилися діти, зокрема:

- син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 (а.с.19);

- син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с.20);

- син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 (а.с.21).

Відповідно до витягів з реєстру Підгайцівської територіальної громади ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_5 (дружина позивача), ОСОБА_4 (син позивача), ОСОБА_2 (син позивач) та ОСОБА_4 (син позивача) зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-16).

Відтак, з долучених до рапорту про звільнення документів, а саме: з свідоцтв про народження серії серії НОМЕР_3 від 03.08.2018, серії НОМЕР_4 від 27.11.2018, серії НОМЕР_5 від 26.09.2024 слідує, що ОСОБА_1 є батьком трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Водночас, матеріали адміністративної справи не містять рішення суду, згідно з яким позивача звільнено від обов`язку утримувати своїх дітей.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що обставини перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, отже позивач має право на звільнення з військової служби на підставі абзацу п`ятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ за умови відсутності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Вирішуючи спір, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 2.1.6. Інструкції №40 рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Пунктом 2.7.14. Інструкції №40 визначено, що резолюція є основною формою реалізації управлінських доручень, яка передбачає постановку конкретного завдання, визначення його предмета, мети, строку та відповідальної за виконання особи.

При цьому, відповідно до пункту 2.1.6. Інструкції №40 у Збройних Силах України створюються такі види документів: наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.

Отже, виходячи з положень, закріплених у Інструкції №40, слід дійти висновку, що накладена на рапорті резолюція не є рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду рапорту військовослужбовця, оскільки в даному випадку належним результатом розгляду рапорту може слугувати наказ про звільнення з військової служби або письмове повідомлення військовослужбовця про відмову у прийнятті наказу про звільнення з військової служби, з посиланням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження такої відмови.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 5 Кодексу адміністративного України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

При цьому, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади (постанови Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №599/1422/16-а, від 15.12.2021 у справі №1840/2970/18).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, командування ВЧ НОМЕР_1 не розглянуло належним чином рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та не повідомило позивача про результати його розгляду, отже допустило бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатом розгляду його рапорту, у зв`язку з чим бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 з вищенаведених підстав слід визнати протиправною та зобов`язати дану військову частину прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ВЧ НОМЕР_7 про звільнення з військової служби.

Разом з тим, позовні вимоги позивача про зобов`язання звільнити з військової служби наразі є передчасними та фактично такими, що звернуті на майбутнє, адже їх вирішення безпосередньо залежить від результатів розгляду у встановленому порядку поданого позивачем рапорту.

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства, та беручи до уваги зібрані та досліджені судом докази в їх сукупності, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є прийняття судом рішення про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_7 щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби та зобов`язання ВЧ НОМЕР_7 прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, та про відмову в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 25 травня 2025 року про звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту 4 пункту 3 частини дванадцятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 ід 25 травня 2025 року про звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту 4 пункту 3 частини дванадцятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).

Суддя А.Я. Ксензюк

02 жовтня 2025 року