Справа № 600/3770/24-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/3770/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (відповідач-1) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (відповідач-2), з такими позовними вимогами:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України в Чернівецької області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років від 26.06.2024 за №2000-0302-9/116722;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з дня звернення із заявою про призначення пенсії, а саме з 18.06.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно прийняв рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу за вислугу років. Позивач не погоджується із прийнятим рішенням, оскільки надані пенсійному органу документи, на його думку, належним чином підтверджували достатність наявного трудового стажу за вислугу років для призначення пенсії.

Відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Вказав, що період роботи позивача з 28.02.1989 13.06.1990 згідно записів трудової книжки не зарахованого до стажу за вислугу років, оскільки його внесено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: не витримана різниця між датою призначення та датою наказу про призначення. Крім того, період навчання позивача з 01.09.1985 30.04.1986 не зараховано, оскільки у дипломі № НОМЕР_1 відсутній підпис заступника директора училища по навчально-виробничій частині (роботі); період навчання з 01.09.1992 17.06.1998 згідно диплому НОМЕР_2 також не зараховано, оскільки період перетинається з роботою, відсутня інформація про форму навчання і період перевищує термін навчання у вузі.

Таким чином, за результатами розгляду наданих позивачем документів встановлено, що загальний страховий стаж позивача складає 35 років 5 місяців 24 дні, спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років 25 років 07 місяців 22 дні, в той час як для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" необхідний спеціальний стаж у період з 01.04.2017 11.10.2017 складає не менше 26 років 6 місяців.

Відтак, зважаючи на відсутність у позивача необхідного страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідач наголошував на правомірності оскаржуваного рішення від 26.06.2024 за №2000-0302-9/116722 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років.

Відповідач-2, не погоджуючись з позовними вимогами, також подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з огляду на відсутність необхідного спеціального страхового стажу.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 04.09.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Згідно записів трудової книжки № НОМЕР_3 від 06.10.1986 позивач у період з 28.02.1989 по 13.06.1990 працював на посаді інструктора-методиста по фізичній культурі і спорту Путильського МФОК «Карпати» Путильського району Чернівецької області.

Записами трудової книжки також підтверджується, що позивач перебував на посаді вчителя з фізичного виховання у інших закладах освіти.

18.06.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

За принципом екстериторіальності виконавцем визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області прийняло рішення від 26.06.2024 за №2000-0302-9/116722, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" тапункту2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" по причині відсутності необхідного спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.

При цьому, період роботи позивача з 28.02.1989 13.06.1990 згідно записів трудової книжки не зарахованого до стажу за вислугу років, оскільки його внесено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: не витримана різниця між датою призначення та датою наказу про призначення. Період навчання позивача з 01.09.1985 30.04.1986 не зараховано, оскільки у дипломі № НОМЕР_1 відсутній підпис заступника директора училища по навчально-виробничій частині (роботі). Період навчання з 01.09.1992 17.06.1998 згідно диплому НОМЕР_2 також не зараховано, оскільки період перетинається з роботою, відсутня інформація про форму навчання і період перевищує термін навчання у вузі.

Таким чином, за результатами розгляду наданих позивачем документів встановлено, що загальний страховий стаж позивача складає 35 років 5 місяців 24 дні, спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років 25 років 07 місяців 22 дні, в той час як для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" необхідний спеціальний стаж складає не менше 26 років 6 місяців.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті пору.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування " № 1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV).

Питання призначення пенсії за вислугою років працівникам освіти врегульовано Законом №1788-XII.

Пунктом "е" статті 55 цього Закону право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №1436 від 26.09.2002, затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Згідно з даним Переліком, користуються правом на призначення пенсії за вислугу років особи, які працювали в загальноосвітніх навчальних закладах на посадах учителів, логопедів, вчителів-логопедів, вчителів-дефектологів, викладачів, навчальних сурдопедагогів, тифлопедагогів, вихователів, завідуючих та інструкторів слухових кабінетів, директорів, завідуючих їх заступників з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Таким чином, Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, передбачає посади вчителя, яку позивач займав упродовж свого життя у різних освітніх навчальних закладах.

Як встановлено судом вище, 18.06.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Однак, рішенням від 26.06.2024 за №2000-0302-9/116722 Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у зв`язку із недостатністю необхідного спеціального стажу роботи.

За результатами розгляду наданих позивачем документів встановлено, що загальний страховий стаж позивача складає 35 років 5 місяців 24 дні, спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років 25 років 07 місяців 22 дні, в той час як для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" необхідний спеціальний стаж складає не менше 26 років 6 місяців.

При цьому, під час розгляду поданих позивачем документів пенсійний орган не зарахував до спеціального стажу період роботи з 28.02.1989 13.06.1990 згідно записів трудової книжки, оскільки його внесено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: не витримана різниця між датою призначення та датою наказу про призначення.

У зв`язку із цим суд зазначає, що згідно пунктів 2.2-2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі Інструкція №58) заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується 05.01.1993.

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно пунктів 2.11-2.13 Інструкції №58 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Записи про причини звільнення повинні здійснюватися в трудовій книжці в точній відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.25 Інструкція № 58).

Крім того, згідно з пункту 2.26 Інструкція № 58 запис про звільнення в трудовій книжці працівника здійснюється з дотриманням наступних правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Аналогічні за змістом положення містяться в Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою Постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 року №162, яка не застосовується з дня прийняттям наказу Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58.

Суд також зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак не повинно впливати на її особисті права. Такий висновок суду узгоджується з правою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Більше того, у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №307/541/17 Верховний Суд звертає увагу, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Поряд з цим, у постанові від 21.02.2018 у справ №687/975/17 (адміністративне провадження № К/9901/110/17) Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції стосовно того, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 11.05.2022 у справі № 120/1089/19-а.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Неповне/невірне зазначення прізвища, ім`я та по батькові позивача підприємством, яке відкривало та вносило відповідний запис в трудову книжку, не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що у випадку, якщо поданих позивачем документів про призначення/перерахунок пенсії, або ж для підтвердження періодів трудової діяльності було не достатньо, то орган пенсійного фонду має всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846 (далі Порядок №22-1), органом, що приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії є відповідні управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі.

Порядком № 22-1 встановлено, що орган, який призначає пенсію, надає допомогу особам, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії шляхом: доведення до відому заявника переліку відсутніх документів які йому слід подати; або шляхом витребування від підприємств, установ та організацій в тому рахунку і від (архівних установ, контролюючих органів) подання додаткових документів, яких не вистачає.

Такий підхід узгоджується із нормою ч. 1 ст. 3 Конституції України, відповідно до якої саме людина, визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до цієї Конституційної норми, діяльність органів державної влади, зокрема Пенсійного фонду України, повинна бути спрямована на сприяння у реалізації прав людини, а не на обмеження таких прав із формальних підстав.

Під час вирішення спору суд приймає до уваги доводи пенсійного органу стосовно того, що спірний період роботи позивача з 28.02.1989 13.06.1990 згідно трудової книжки дійсно містить недоліки, що суперечать вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, оскільки з посади шофера в колгоспі «Леніна» с. Дихтинець Путильського району Чернівецької області позивач звільнився 01.03.1989, а призначений на посаду інструктора-методиста по фізичній культурі і спорту Путильського МФОК «Карпати» Путильського району Чернівецької області з 28.02.1989.

Проте, суд звертає увагу, що у пенсійного органу було достатньо правових підстав для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки спірного трудового стажу позивача за період з 28.02.1989 13.06.1990 згідно записів трудової книжки, провести перевірку для з`ясування спірних обставин.

Натомість, у даній справі відповідачем не надано суду доказів здійснення будь-яких запитів на підтвердження спірного періоду роботи позивача у період з 28.02.1989 13.06.1990 згідно записів трудової книжки на посаді інструктора-методиста по фізичній культурі і спорту Путильського МФОК «Карпати» Путильського району Чернівецької області з метою з`ясування виявлених неточностей.

Водночас, суд наголошує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а тягар негативних наслідків щодо її неналежного заповнення не може покладатися на працівника.

Таким чином, беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.06.2024 за №2000-0302-9/116722 про відмову у призначенні пенсії в частині не зарахування до спеціального стажу періоду роботи з 28.02.1989 13.06.1990 згідно записів трудової книжки на посаді інструктора-методиста по фізичній культурі і спорту Путильського МФОК «Карпати» Путильського району Чернівецької області, оскільки пенсійний орган, не вживши всіх можливих заходів з метою з`ясування виявлених неточностей, що стосуються зазначеного періоду роботи, передчасно дійшов висновку про відсутність підстав для його зарахування.

Щодо інших позовних вимог, суд зазначає, що позовна заява не містить жодних обґрунтувань протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.06.2024 за №2000-0302-9/116722 в частині не зарахування періоду навчання з 01.09.1985 30.04.1986 з огляду на відсутність у дипломі № НОМЕР_1 підпису заступника директора училища по навчально-виробничій частині (роботі). Позивачем не надано до позовної заяви копії самого диплому.

Крім того, позовна заява також не містить жодних обґрунтувань протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.06.2024 за №2000-0302-9/116722 в частині не зарахування періоду навчання з 01.09.1992 17.06.1998 згідно диплому НОМЕР_2 . Позивачем також не надано до позовної заяви копії самого диплому.

Відтак, зважаючи на відсутність доводів позивача стосовно протиправного не зарахування до спеціального стажу періоду навчання з 01.09.1985 30.04.1986 згідно диплому № НОМЕР_1 та періоду навчання з 01.09.1992 17.06.1998 згідно диплому НОМЕР_2 , не надання суду жодних доказів на підтвердження таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність на необґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.06.2024 за №2000-0302-9/116722 про відмову у призначенні пенсії в частині не зарахування позивачу до спеціального стажу періодів навчання з 01.09.1985 30.04.1986 та з 01.09.1992 17.06.1998.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити позивачу пенсію згідно пункту "е" частини 1 статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України", заява № 61406/00, пункт 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі", заява № 30210/96, пункт 158) (пункт 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України", заява № 20390/07).

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення статті 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.

У постанові від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 22.09.2022 у справі №380/12913/21.

У даній справі предметом судового контролю було рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яке обґрунтоване певними мотивами, що були в подальшому перевірені судом на їх відповідність фактичним обставинам справи та нормам законодавства.

Разом з тим, під час розгляду справи судом не здійснювалась перевірка виконання позивачем всіх умов, необхідних для прийняття рішення органами пенсійного фонду про призначення йому пенсії за вислугою років.

Відтак, в контексті розгляду цієї справи суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ із обов`язковим врахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

Щодо визначення належного органу пенсійного фонду, яким має здійснювати розгляд заяви позивача з урахуванням висновків суду у цій справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Тож, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення, (перерахунок) позивачці пенсії, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024 у справі № 460/38580/22, від 24.05.2024 у справі № 460/17257/23, від 18.09.2024 у справі № 240/6201/23.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

При цьому, з метою логічності та зрозумілості рішення суду його резолютивна частина буде викладена дещо в іншому формулюванні ніж заявлені позовні вимоги, однак вказане не впливатиме на зміст останніх та обсяг їх задоволення.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Оскільки позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи приписи ч. 3 ст.139 КАС України, суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області, рішення якого і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.06.2024 за №2000-0302-9/116722 «Про відмову у призначенні пенсії» в частині не зарахування до спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", періоду роботи з 28.02.1989 13.06.1990 згідно трудової книжки.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.06.2024 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", із обов`язковим урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

4. У задоволенні іншої частини позову,- відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області сплачений судовий збір у сумі 605,60 грн.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.О. Григораш