Справа № 460/8570/25
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2025 року м. Рівне №460/8570/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Міністерства оборони України, Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду через свого представника з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-1 / ВЧ НОМЕР_1 ), Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач-2 / ВЧ НОМЕР_2 ), Міністерства оборони України (далі відповідач-3 / МОУ), в якому просить:

- визнати протиправними дії та зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити з 01.01.2020 до 21.07.2022 та з 22.07.2022 до 29.03.2024 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2020 по день фактичної виплати грошового забезпечення;

- визнати протиправними дії та зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 нарахувати і виплатити з 29.03.2024 до 14.02.2025 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 29.03.2024 по день фактичної виплати грошового забезпечення;

- зобов`язати МОУ здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня з бюджетної програми видатків №2101020 коштів для проведення виплати ОСОБА_1 невиплаченого грошового забезпечення за період служби з 01.01.2020 до 21.07.2022, з 22.07.2022 до 29.03.2024, з 29.03.2024 до 14.02.2025, виходячи із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704;

- визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 перерахувати і виплатити компенсацію при звільненні за невикористані ОСОБА_1 дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024, 2025 роки, обчисливши її суму виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ОСОБА_1 дні оплачуваних відпусток за весь час затримки виплати;

- зобов`язати МОУ здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня з бюджетної програми видатків №2101020 коштів для проведення виплати ОСОБА_1 невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024, 2025 роки, обчисливши її суму виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільненні) ОСОБА_1 в сумі 201715,20 грн;

- стягнути з ВЧ НОМЕР_2 середній заробіток з розрахунку середньоденної заробітної плати 1226,41 грн за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільненні) за період з 14.02.2025 до дати ухвалення судового рішення у даній справі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 проходив військову службу: у період з 10.04.2015 до 21.07.2022 у Військовій частині НОМЕР_3 (далі ВЧ НОМЕР_3 ); у період з 22.07.2022 до 29.03.2024 у ВЧ НОМЕР_1 ; у період з 29.03.2024 до 14.02.2025 у ВЧ НОМЕР_2 . При цьому, оскільки у відповідь на адвокатський запит щодо надання інформації про розмір нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у складі ВЧ НОМЕР_3 відповідач-1 повідомив, що ВЧ НОМЕР_3 розформована 31.05.2022, то позовні вимоги у частині періоду з 01.01.2020 до 21.07.2022 заявлені саме до ВЧ НОМЕР_1 як правонаступника ВЧ НОМЕР_3 . У свою чергу, на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 14.02.2025 №22, позивача звільнено з військової служби у відставку. Вказав, що за час проходження служби у складі згаданих вище військових частин позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у меншому розмірі, аніж встановлювалось положеннями чинного у вказані періоди законодавства, а саме посадовий оклад та оклад за військовим званням обраховувались виходячи із розміру прожитковому мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2018. Разом з тим, покликаючись на норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та приписи постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, представник позивача вважає такі дії відповідачів протиправними, а також стверджує про наявність у позивача права на перерахунок грошового забезпечення за період з 01.01.2020 до 14.02.2025 з розрахунку збільшених розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням. Крім того, на переконання представника позивача, при розрахунку розміру грошової компенсації при звільненні за невикористані ОСОБА_1 дні відпустки ВЧ НОМЕР_2 протиправно не врахувала сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а тому така компенсація також має бути перерахована відповідачем-2. При цьому, представник позивача зауважив, що виплата перерахованих грошового забезпечення і компенсації за невикористані дні відпустки на підставі рішення суду мають бути здійснені відповідачами з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44. Також, посилаючись на норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та практику Верховного Суду, представник позивача вважає наявними підстави для нарахування і виплати відповідачами на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених йому грошового забезпечення й компенсації за невикористані дні відпустки. Крім того, вказав, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 не проведено із позивачем повного розрахунку у зв`язку із його виключенням зі списків особового складу та звільненням з військової служби відповідно, то, на переконання представника позивача, з відповідачів слід стягнути на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Обґрунтовуючи позовні вимоги до МОУ, представник позивача зазначив, що згідно з Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим постановою КМУ від 26.11.2014 №671, Міноборони відповідно до покладених на нього завдань виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів, а міністр оборони приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є Міноборони. ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 як розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня здійснюють свої повноваження у межах асигнувань, які МОУ затвердило у кошторисі розпорядника другого рівня ІНФОРМАЦІЯ_1 . А тому, представник позивача вважає, що для ефективного захисту порушених прав позивача слід зобов`язати МОУ здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня з бюджетної програми видатків №2101020 для забезпечення виплати відповідачами на користь ОСОБА_1 невиплачених грошового забезпечення за період служби з 01.01.2020 до 14.02.2025, виходячи із розрахунку збільшеного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168. Між тим, представник позивача зауважив, що інформацію про суми нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення за спірні періоди останнім отримано від відповідачів лише у березні 2025 року як відповідь на адвокатські запити, а тому, на його переконання, саме надання зазначених відомостей є письмовим повідомленням позивача про суми нарахованих та виплачених йому видів грошового забезпечення за період служби у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України, а отже, строк звернення до суду із цим позовом позивачем не пропущений. З наведених підстав представник позивача просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 19.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними матеріалами. Цією ж ухвалою суду відповідачам установлено строк на подання до суду відзивів на позовну заяву та витребувано у ВЧ НОМЕР_2 докази, на підставі яких нею вчинено оскаржувані дії (бездіяльність).

Ухвалою суду від 29.05.2025 задоволено клопотання представника ВЧ НОМЕР_2 та залучено до участі у справі в якості співвідповідача Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (; далі відповідач-4 / ФУ ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у зв`язку з чим розгляд справи розпочато спочатку. Цією ж ухвалою суду у відповідача-4 витребувано додаткові докази у справі.

04.06.2025, через підсистему «Електронний суд», до суду надійшов відзив ВЧ НОМЕР_1 на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача-1 заперечив щодо задоволення позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість. Свої заперечення аргументував тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом: у ВЧ НОМЕР_3 з 10.04.2015 до 03.04.2020 та з 01.03.2022 до 21.07.2022; у ВЧ НОМЕР_1 з 22.07.2022 до 15.04.2024. Тому, покладення позивачем відповідальності на ВЧ НОМЕР_1 за дії чи бездіяльність ВЧ НОМЕР_3 як окремої юридичної особи, яка має юридичну відповідальність, є безпідставними. При цьому, зауважив, що у період з 04.04.2020 до 01.03.2022 позивач взагалі не перебував на військовій службі, а тому в цій частині позовні вимоги про будь-які виплати за зазначений період є також безпідставними. Крім того, не погоджуючись із твердженнями сторони позивача про наявність правових підстав для перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_2 за спірний період, представник ВЧ НОМЕР_1 зазначив, що пунктом 4 постанови КМУ від 30.08.2017 №704 у редакції, чинній на момент її прийняття, було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Разом з тим, постановою Уряду від 21.02.2018 №103, яка набрала чинності 24.02.2018, у пункт 4 Постанови №704 внесено зміни, за якими розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до цієї постанови. Однак, після визнання протиправними та скасування таких змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, норми Постанови №704 не були приведені Урядом у відповідність до чинного законодавства, а інших нормативно-правових актів з цього приводу КМУ не видавав. За таких обставин, з дня набрання чинності вказаним судовим рішенням, відновила дію редакція пункту 4 Постанови №704, чинна до внесення згаданих вище змін. Разом з тим, представник відповідача-1 стверджує, що означена норма не могла бути реалізована ВЧ НОМЕР_1 , оскільки відповідно до пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 №1774-VIIІ (набрав чинності 01.01.2017), після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Спростовуючи позовні вимоги у частині зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, представник відповідача-1 вважає, що такі вимоги є похідними від вимог про перерахунок і виплату грошового забезпечення, а тому підстави для їх задоволення також відсутні. Поряд з цим, представник відповідача-1 стверджує, що позивач отримав грошовий атестат разом із копією наказу у день його виключення зі списків ВЧ НОМЕР_1 (звільнення) 15.04.2024, а тому, на його переконання, позовні вимоги у частині спірного періоду з 19.07.2022 до 29.03.2024 заявлені з порушенням установленого КЗпП України тримісячного строку звернення до суду. Разом з тим, будь-яких клопотань у зв`язку з наведеними обставинами представник ВЧ НОМЕР_1 не заявив суду. За наведених обставин у їх сукупності, представник відповідача-1 вважає, що у спірних правовідносинах ВЧ НОМЕР_1 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог до ВЧ НОМЕР_1 повністю.

04.06.2025, через підсистему «Електронний суд», на адресу суду також надійшов відзив ВЧ НОМЕР_2 на позовну заяву, у якому представник відповідача-2 заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав їх незаконності та необґрунтованості. Аргументуючи свою позицію, представник відповідача-2 зазначив, що відповідно до примітки 21 до штату ВЧ НОМЕР_2 , затвердженого начальником Генерального штабу Головнокомандувачем Збройних Сил України від 19.11.2019, введеного в дію спільною директивою Міністерства оборони України та Генеральним штабом Збройних Сил України від 05.11.2019 №Д-322/1/9ДСК, ВЧ НОМЕР_2 знаходиться на фінансовому забезпеченні у ФУ Генштабу ЗСУ. Відповідно, обов`язок щодо будь-яких виплат позивачу належить виключно вищезазначеному фінансовому органу, а не ВЧ НОМЕР_2 . Разом з тим, представник відповідача-2 вказав, що застосування прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2018, при розрахунку розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.03.2024 до 14.02.2025 є правомірним і відповідає вимогам чинного тоді законодавства, зокрема, постанови КМУ від 30.08.2017 №704. Щодо вимоги про компенсацію податку на доходи фізичних осіб відповідно до постанови КМУ від 15.01.2004 №44, представник ВЧ НОМЕР_2 пояснив, що ця компенсація нараховується у разі наявності окремого фінансування та згідно з поданням фінансових органів. Пунктом 5 Порядку №44 передбачено, що така компенсація виплачується в межах коштів, передбачених на зазначені цілі. Оскільки стороною позивача не надано доказів того, що ОСОБА_1 звертався із відповідною заявою щодо нарахування компенсації або що відповідач-2 отримував відповідні бюджетні призначення, підстав для виплати такої компенсації немає. Не погоджуючись із позовними вимогами щодо виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення та компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток, представник ВЧ НОМЕР_2 наголосив на передчасному характері таких вимог, оскільки вони стосуються грошових коштів (доходів), які позивачу ще не нараховані, право на такі кошти позивач ще не набув, а відповідний період не настав. Заперечуючи обґрунтованість позовних вимог щодо включення до складу грошового забезпечення позивача, з якого здійснювався обрахунок компенсації за невикористані дні відпустки, додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168, представник ВЧ НОМЕР_2 звернув увагу на те, що вказана додаткова винагорода є винагородою мотиваційного характеру, яка має цільове призначення стимулювання військовослужбовців під час виконання бойових (спеціальних) завдань в умовах воєнного стану. Згідно з пунктом 1 цієї Постанови, вона виплачується щомісячно у фіксованому розмірі, але за умови участі в бойових діях або перебування в районах ведення бойових дій, що підтверджується відповідними документами. Таким чином, на переконання представника відповідача-2, ця виплата не є гарантованою постійною складовою грошового забезпечення військовослужбовців та має умовний характер залежить від місця служби, конкретних обставин виконання завдань, бойових наказів, а відтак, підстави для її врахування при розрахунку позивачу компенсації при звільненні за невикористані ним дні відпустки відсутні. Спростовуючи доводи сторони позивача щодо наявності підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільненні), представник відповідача-2 зауважив, що ані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ані Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не врегульовано порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця; зазначені нормативні акти не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Більше того, при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні з військової служби, був відсутній спір щодо їх розміру, а відтак підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Також, за змістом відзиву на позовну заяву представник ВЧ НОМЕР_2 стверджує про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, передбаченого законодавством у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, проте не заявив у зв`язку з цим жодних клопотань суду. Враховуючи викладене, представник відповідача-2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог до ВЧ НОМЕР_2 повністю.

05.06.2025, через підсистему «Електронний суд», МОУ надало суду відзив на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача-3 заперечив щодо задоволення позовних вимог з тих підстав, що МОУ не є безпосереднім розрахунковим органом у частині нарахувань або виплат конкретним особам [військовослужбовцям]. При цьому пояснив, що, в силу пункту 3 постанови КМУ від 30.08.2017 №704, порядок виплати грошового забезпечення визначається МОУ, але виконання розрахунків та нарахувань здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказу командира. Наведене узгоджується зі змістом пункту 8 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом МОУ від 07.06.2018 №260. Таким чином, без належного фінансового планування з боку військової частини та відповідного подання заявки, МОУ не може самостійно ініціювати виплату чи фінансування конкретної особи. Крім того, представник відповідача-3 звернув увагу суду на відсутність у справі доказів того, що ВЧ НОМЕР_1 або ВЧ НОМЕР_2 подавали бюджетні заявки розпоряднику коштів вищого рівня, в яких відображено потребу у виплаті позивачу грошового забезпечення та/або відповідних компенсацій у розмірах, які він вимагає. З огляду на наведене, представник відповідача-3 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог до МОУ повністю.

17.06.2025, з використанням підсистеми «Електронний суд», відзив на позовну заяву подало також ФУ Генштабу ЗСУ. За змістом вказаної заяви по суті справи представник відповідача-4 не погодився із заявленими позивачем вимогами та вважає їх необґрунтованими. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що оскільки зміни, внесені постановою КМУ від 21.02.2018 №103 до пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017 №704, визнані у судовому порядку нечинними, то з 29.01.2020 діяла редакція пункту 4 Постанови №704, яка діяла до зазначених змін і якою передбачалось, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується не прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018, а прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, але з гарантією того, що такий показник прожиткового мінімуму повинен становити не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року. Разом з тим, починаючи з 20.05.2023 (дата набрання чинності змінами до Постанови №704, внесеними постановою КМУ від 12.05.2023 №481), розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового, начальницького складу та деяких інших осіб є 1762,00 грн. Станом на дату звільнення позивача зі служби пункт 4 Постанови №704 діяв у редакції Постанови №481, а тому у ФУ Генштабу ЗСУ відсутні підстави для перерахунку його грошового забезпечення за спірний період з 29.03.2024 до 14.02.2025. Стосовно зобов`язання відповідача-4 нарахувати і виплатити позивачу компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44, представник ФУ Генштабу ЗСУ вказав, що норми цього Порядку передбачають грошову компенсацію утриманого із виплаченого грошового забезпечення податку з доходів фізичних осіб для громадян, які мають статус військовослужбовця, а оскільки позивач звільнений із військової служби та спірні суми грошового забезпечення йому не перераховані і не виплачені, то заявлена позовна вимога задоволенню не підлягає. Щодо невключення ФУ Генштабу ЗСУ до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 , з якого обраховано грошову компенсацію при звільненні за невикористані ним дні відпусток за 2020-2025 роки, сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168, представник відповідача-4 пояснив, що вказана додаткова винагорода не відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки має тимчасовий характер та запроваджена лише на період дії воєнного стану. У той же час, пунктом 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пунктом 2 Постанови №704 передбачено, що до складу грошового забезпечення входять, зокрема, винагороди, які мають постійний характер (у складі щомісячних додаткових видів грошового забезпечення). За таких обставин, на переконання представника відповідача-4, додаткова винагорода, установлена пунктом 1 Постанови №168, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак остання обґрунтовано не врахована ФУ Генштабу ЗСУ при обчисленні позивачу згаданої вище компенсації. Не погоджуючись з позовними вимогами в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача-4 нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за спірний період, представник ФУ Генштабу ЗСУ зауважив, що оскільки спірні грошові кошти станом на час звернення позивача до суду не були йому нараховані у встановленому законом порядку, то підстав для нарахування й виплати вказаної компенсації немає. Заперечуючи обґрунтованість позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, представник відповідача-4 вважає їх недоречними та звернув увагу суду на те, що звільнення позивача з військової служби було погоджено ним же шляхом написання власноруч із наступним поданням відповідного рапорта, з одночасним проведенням виплати належного йому грошового забезпечення на підставі наказу командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 14.02.2025 №22. У той же час, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, чого у даному випадку не було. Також, наголошує на відсутності вини відповідача-4 як роботодавця в розумінні статті 116 КЗпП України, оскільки позивач лише перебував на фінансовому забезпеченні у ФУ Генштабу ЗСУ, а в розумінні роботодавця виступала ВЧ НОМЕР_2 , на підставі наказів якої і проводились спірні виплати. Поряд з цим, за змістом відзиву на позовну заяву представник відповідача-4 стверджує про пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом, однак не заявив суду у зв`язку з цим жодних клопотань. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог до ФУ Генштабу ЗСУ повністю.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

В силу приписів частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є учасником бойових дій, що засвідчується копією належного йому посвідчення від 08.11.2018 серії НОМЕР_4 (т.1, а.с.56).

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 10.04.2015 №77, лейтенант ОСОБА_1 (…) з 10.04.2015 був зарахований до списків особового складу цієї частини та на всі види забезпечення (т.1, а.с.74-76).

На підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 03.04.2020 №72, капітана ОСОБА_1 , звільненого (…) з військової служби у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» (у зв`язку із закінченням строку контракту), вирішено вважати таким, що справи і посаду здав, і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 . З 04.04.2020 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (т.1, а.с.77-80).

З 01.03.2022 позивач продовжив проходити військову службу у складі ВЧ НОМЕР_3 , про що стверджується відповідачами за змістом поданих ними відзивів на позовну заяву, а також підтверджується змістом довідки з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо ОСОБА_1 від 14.05.2025 (форма ОК-5) (т.1, а.с.57-60).

Наказом командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 21.07.2022 №216 капітана ОСОБА_1 , начальника відділу зберігання, призначеного наказом командувача Сил підтримки ЗСУ (…) на посаду начальника служби ракетно-артилерійського озброєння ВЧ НОМЕР_1 , вирішено вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_1 . З 21.07.2022 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (т.1, а.с.81-31).

Судом установлено, що нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 у періоди проходження ним військової служби у складі ВЧ НОМЕР_3 з 10.04.2015 до 04.04.2020 та з 01.03.2022 до 30.04.2022 здійснювала фінансово-економічна служба цієї ж військової частини, що не заперечується сторонами справи та підтверджується довідкою з Реєстру застрахованих осіб щодо ОСОБА_1 від 14.05.2025 (форма ОК-5), архівною довідкою від 28.03.2025 №179_2/ВихЗВГ/495 (т.1, а.с.84-91).

Також, матеріалами справи стверджується, що з 31.05.2022 ВЧ НОМЕР_3 розформована у встановленому порядку, а її правонаступником є ВЧ НОМЕР_1 . Доказів протилежного судом не встановлено та відповідачем-1 не доведено.

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.07.2022 №197, майора ОСОБА_1 (…), який прибув з ВЧ НОМЕР_3 АДРЕСА_1 , з 22.07.2022 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (т.1, а.с.94).

Згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.04.2024 №108, майора ОСОБА_1 (…), призначеного наказом командувача Сил підтримки ЗСУ від 29.03.2024 №58 на посаду офіцера планування інженерно-технічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_5 , вирішено вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. З 15.04.2024 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (…) (т.1, а.с.95).

Нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 у період проходження ним військової служби у складі ВЧ НОМЕР_1 здійснювала фінансово-економічна служба цієї військової частини, що не заперечується відповідачем-1 та підтверджується довідкою-розрахунком грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби у складі ВЧ НОМЕР_1 (т.1, а.с.96).

Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем-2 визнається, що у період з 16.04.2024 до 14.02.2025 позивач проходив військову службу у складі ВЧ НОМЕР_2 та, на підставі наказу командувача Сил підтримки ЗСУ (по особовому складу) від 14.02.2025 №22, його звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Як стверджується відповідачем-2 у відзиві на позовну заяву та визнається відповідачем-4 у поданій ним заяві по суті справи, у вказаний вище період нарахування і виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 здійснювались ФУ Генштабу ЗСУ. Наведені обставини підтверджуються також довідкою про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, премій, індексації та інших виплат ОСОБА_1 за період з 16.04.2024 до 25.02.2025, виданою ФУ Генштабу ЗСУ 16.06.2025 за вих. №305/396 (т.1, а.с.239), та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_5 від 19.04.2025 №вх.25676 (т.1, а.с.178).

03.03.2025, з використанням засобів поштового зв`язку, представник позивача звернувся на адресу ВЧ НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_3 ) та ВЧ НОМЕР_2 із адвокатськими запитами, у яких, зокрема, просив надати: 1) належним чином засвідчені витяги з наказів про зарахування/виключення ОСОБА_1 до/зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_3 , ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 ; 2) розрахунок розміру грошового забезпечення, яке виплачувалось ОСОБА_1 , за кожен календарний місяць служби в розрізі щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а також грошової компенсації за невикористані ним дні відпусток; 3) інформацію про виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт (т.1, а.с.61-66, 67-72).

У відповідь на адвокатський запит ВЧ НОМЕР_1 листом від 21.03.2025 №1389 повідомила, що ВЧ НОМЕР_3 розформована 31.05.2022, у зв`язку з чим всі відомості щодо нарахування грошового забезпечення та особові картки передані до Львівського територіального архівного відділу Галузевого архіву МОУ (т.1, а.с.93), а також надала представнику позивача розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби у складі ВЧ НОМЕР_1 (т.1, а.с.96).

За змістом позовної заяви представник позивача стверджує про неотримання ним відповіді відповідача-2 на адвокатський запит станом на день подання цього позову, у зв`язку з чим у позовній заяві заявлено клопотання про витребування доказів судом.

Вважаючи протиправними дії/бездіяльність відповідачів щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за спірні періоди з урахуванням належних розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, представник позивача звернувся до суду з цим позовом з метою захисту прав та інтересів позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Основного Закону України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (…).

За змістом преамбули Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII), цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній та політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Положеннями статті 1 Закону №2011-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами (частина перша статті 1-2 вказаного Закону).

Щодо позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення у частині спірного періоду з 01.01.2020 до 19.05.2023.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

30.08.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704), якою, зокрема, затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1, схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14, а також розміри надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу згідно з додатком 16.

Пунктом 4 Постанови №704 (у редакції, чинній до 24.02.2018) установлювалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

У подальшому, постановою Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018 №103 (набрала чинності 24.02.2018; далі Постанова №103) до Постанови №704 внесено зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови №704 викладено у новій редакції, а саме:

«4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Разом з тим, суд зауважує, що Постановою №103 зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 Постанови №704 не вносилися.

Отже, станом на 01.01.2018 та 01.01.2019 пункт 4 Постанови №704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2018 р.».

Водночас, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 за наслідками апеляційного перегляду справи скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.10.2019 в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування пункту постанови і прийнято в цій частині нову постанову про задоволення позову. Визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб». В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.10.2019 залишено без змін.

Тобто, з 29.01.2020 дня набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18 пункт 6 Постанови №103 втратив чинність, та відновлена дія пункту 4 Постанови №704 у первинній редакції.

У той же час, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VІІІ (набрав чинності 01.01.2017; далі Закон №1774-VІІІ) установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017.

Суд вважає за необхідне зазначити, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону №1774-VІІІ, пункту 4 Постанови №704 (у редакції до внесення змін Постановою №103) та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 Постанови №704 перевагу слід віддати саме положенням Закону №1774-VІІІ як нормативно-правового акта вищої юридичної сили.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України, перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, насамперед, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV (далі Закон №3477-IV), суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ/Суд) як джерело права.

Так, відповідно до пунктів 21, 24 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» (№25921/02), Суд, формуючи прецедент щодо тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

У свою чергу, в пункті 57 рішення у справі «Щокін проти України» (№23759/03 та №37943/06) та пункті 43 рішення «Серков проти України» (№39766/05) ЄСПЛ установлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції на підставі того, що органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку. Хоча ця справа стосується податкового спору, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між фізичною/юридичною особою і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості.

Таким чином, оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону №1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи пункту 4 Постанови №704 (у редакції до внесення змін Постановою №103) та додатків 1, 12, 13, 14 до цієї Постанови, суд не знаходить правових підстав для обчислення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням позивача із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Суд також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.12.2019 у справі №240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VІІІ, згідно з якими: «01.01.2017 набрав чинності Закон №1774-VІІІ. За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VІІІ, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017.».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальними (військовими) званнями як складових грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу, за Постановою №704 є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня відповідного календарного року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів таких окладів з 01.01.2017 не застосовується.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 11.02.2021 у справах №200/3774/20-а, №200/3747/20-а та №240/11952/19, а також від 18.02.2021 у справі №200/3775/20-а.

Отже, з 29.01.2020 (день набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18) виникли правові підстави для перерахунку грошового забезпечення військовослужбовців виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 Постанови №704.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, від 12.09.2022 у справі №500/1813/21 та від 04.01.2023 у справі №640/17686/21 у подібних правовідносинах.

А тому, в частині спірного періоду з 01.01.2020 до 28.01.2020 суд вважає безпідставними та відхиляє позовні вимоги щодо:

- визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 та зобов`язання останньої здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками до Постанови №704, з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44;

- зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення.

Крім того, суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження факту проходження ОСОБА_1 військової служби у період з 05.04.2020 до 28.02.2022 та отримання ним у зв`язку з цим грошового забезпечення як військовослужбовцем. Наведені обставини заперечуються також і відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву.

Більше того, зі змісту довідки з Реєстру застрахованих осіб щодо ОСОБА_1 від 14.05.2025 (форма ОК-5) судом установлено, що сплату страхових внесків за позивача у вказаний вище період здійснювало Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», а не ВЧ НОМЕР_3 , правонаступником якої є ВЧ НОМЕР_1 .

За таких обставин, суд критично оцінює твердження сторони позивача щодо проходження ОСОБА_1 військової служби у складі ВЧ НОМЕР_3 протягом періоду з 05.04.2020 до 28.02.2022, а відтак пов`язані з цим позовні вимоги до відповідача-1 щодо перерахунку й виплати грошового забезпечення позивачу за вказаний період, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, а також похідна від них позовна вимога щодо зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за вказаний період не можуть вважатися обґрунтованими, у зв`язку з чим відхиляються судом як безпідставні.

Слід зазначити, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII (далі Закон №2246-VIII) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2018 встановлювався на рівні 1762,00 грн.

Разом з тим, законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» розмір такого прожиткового мінімуму збільшено у порівнянні з 2018 роком.

Отже, різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та на 2020-2023 роки впливає на визначення розміру посадового окладу і окладу за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців, та з 29.01.2020, тобто з дня набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру вказаних вище щомісячних основних видів грошового забезпечення шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Як установлено судом з матеріалів справи та не заперечується сторонами, нарахування й виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 у періоди проходження ним військової служби у складі ВЧ НОМЕР_3 з 29.01.2020 до 04.04.2020 та з 01.03.2022 до 30.04.2022 здійснювала фінансово-економічна служба цієї ж військової частини, правонаступником якої є ВЧ НОМЕР_1 .

У зв`язку із розформуванням ВЧ НОМЕР_3 31.05.2022 та переміщенням позивача для подальшого проходження ним військової служби до ВЧ НОМЕР_1 [наказ ВЧ НОМЕР_3 від 21.07.2022 №216; наказ ВЧ НОМЕР_1 від 22.07.2022 №197], нарахування і виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.05.2022 до 15.04.2024 здійснила фінансово-економічна служба відповідача-1, що останнім не заперечується, а також підтверджується наявними у справі довідкою з Реєстру застрахованих осіб щодо ОСОБА_1 від 14.05.2025 (форма ОК-5), архівною довідкою від 28.03.2025 №179_2/ВихЗВГ/495 і довідкою-розрахунком грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби у складі ВЧ НОМЕР_1 .

З аналізу змісту вказаних письмових доказів судом установлено, що належне ОСОБА_1 грошове забезпечення, а також одноразові додаткові його види, зокрема грошова допомога для оздоровлення за 2020, 2022 та 2023 роки, визначені виходячи з посадового окладу і окладу за військовим званням, при обрахунку яких застосовано як розрахункову величину прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений Законом №2246-VIII на 01.01.2018.

Зазначені обставини не заперечуються представником відповідача-1 у відзиві ВЧ НОМЕР_1 на позовну заяву.

Враховуючи спірні у справі періоди, а також те, що з 01.01.2017 мінімальна заробітна плата і з 29.01.2020 прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений Законом №2246-VIII станом на 01.01.2018, не застосовуються як розрахункові величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат працівників, то у періоди з 29.01.2020 до 04.04.2020 та з 01.03.2022 до 19.05.2023 позивач мав право на нарахування грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2020, 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно, доказів чого, у даному випадку, відповідачем-1 не надано.

Отже, аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що ВЧ НОМЕР_3 та ВЧ НОМЕР_1 , застосовуючи при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням ОСОБА_1 такої розрахункової величини як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, діяли протиправно й необґрунтовано. Разом з тим, оскільки матеріалами справи стверджується, що ВЧ НОМЕР_3 розформована (реорганізована) 31.05.2022 як самостійна юридична особа, суд позбавлений можливості визнати протиправними дії такого суб`єкта спірних правовідносин.

У той же час, наведені вище обставини свідчать про наявність у суду достатніх правових підстав для захисту порушених прав та інтересів позивача шляхом визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.05.2022 до 19.05.2023 без врахування розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704.

При цьому, суд враховує, що за правилами частини першої статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Оскільки матеріалами справи підтверджується правонаступництво ВЧ НОМЕР_1 по відношенню до прав та обов`язків ВЧ НОМЕР_3 , то належним способом відновлення порушених прав та інтересів позивача слугуватиме зобов`язання саме ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 29.01.2020 до 04.04.2020 та з 01.03.2022 до 19.05.2023 з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2022 та 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704, з урахуванням раніше виплачених сум.

Пунктом 2 Постанови №704 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлювалось, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Положеннями підпункту 3 пункту 5 Постанови №704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Наведене узгоджується зі змістом пунктів 1, 6 розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197; застосовується судом у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Порядок №260), відповідно до яких військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

З огляду на наведене, слід дійти висновку, що нарахування й виплата військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу такого одноразового додаткового виду грошового забезпечення, як грошова допомога для оздоровлення, безпосередньо залежать від розмірів їх посадового окладу і окладу за військовим званням.

Архівною довідкою від 28.03.2025 №179_2/ВихЗВГ/495 підтверджується факт нарахування та виплати позивачу грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік у сумі 14631,60 грн, підставою чого слугував наказ командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 03.04.2020 №72 (т.1, а.с.77-80, 84-91).

У свою чергу, згідно з довідкою-розрахунком грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби у складі ВЧ НОМЕР_1 , позивач отримав грошову допомогу для оздоровлення за 2022 рік у серпні 2022 року (20351,15 грн) та грошову допомогу для оздоровлення за 2023 рік у квітні 2023 року (33415,65 грн) (т.1, а.с.96).

Таким чином, оскільки в ході розгляду цієї справи судом установлено фактичні обставини щодо застосування при обрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням позивача у періоди з 29.01.2020 до 04.04.2020 та з 01.03.2022 до 19.05.2023 неправильної розрахункової величини, отримана позивачем грошова допомога для оздоровлення за 2020, 2022 і 2023 роки також підлягає перерахунку відповідачем-1.

Щодо позовних вимог у частині зобов`язання відповідача-1 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі Порядок №44).

За змістом пункту 1 Порядку №44 (у редакції постанови КМУ від 06.01.2005 №17, зі змінами), цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених законом (…).

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Аналіз наведених вище положень Порядку №44 дає підстави для висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Суд не погоджується з твердженнями відповідача-4 про те, що норми Порядку можуть бути застосовані лише до військовослужбовців, які перебувають на військовій службі та отримують відповідне грошове забезпечення, оскільки такі твердження повністю спростовуються положеннями пункту 2 Порядку №44.

Таким чином, з урахуванням чинного правого регулювання та фактичних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що виплата (за наслідками здійсненого перерахунку) позивачу грошового забезпечення та одноразових додаткових його видів, розмір яких визначається виходячи з посадового окладу і окладу за військовим званням, за періоди з 29.01.2020 до 04.04.2020 та з 01.03.2022 до 19.05.2023 має бути проведена відповідачем-1 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до вимог Порядку №44.

Щодо позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення у частині спірного періоду з 20.05.2023 до 14.02.2025.

З наявних у справі довідки-розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби у складі ВЧ НОМЕР_1 і довідки про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, премій, індексації та інших виплат ОСОБА_1 за період з 16.04.2024 до 25.02.2025, виданої ФУ Генштабу ЗСУ 16.06.2025 за вих. №305/396 (т.1, а.с.239) судом установлено, що при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення у періоди з 20.05.2023 до 15.04.2024 та з 16.04.2024 до 14.02.2025, а також грошової допомоги для оздоровлення за 2024, 2025 роки ВЧ НОМЕР_5 та ФУ Генштабу ЗСУ (ВЧ НОМЕР_2 ) застосували при обчисленні посадового окладу і окладу за військовим званням позивача як розрахункову величину прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений Законом №2246-VIII на 01.01.2018 [1762,00 грн], що визнається ними також у відзивах на позовну заяву.

При цьому, суд враховує, що 12.05.2023 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704» (набрала чинності 20.05.2023; далі Постанова №481), пунктом 1 якої скасовано підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених Постановою №103.

Пунктом 2 Постанови №481 установлено внести зміну до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виклавши абзац перший в такій редакції:

«4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Тобто, Постановою №481 пункт 4 Постанови №704 викладено у новій редакції, яка не передбачає застосування прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, як розрахункової величини при обрахунку розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.

Суд зауважує, що жодному із положень Постанови №481 не надано зворотної дії в часі та не визначено, яким чином слід врегульовувати спірні правовідносини щодо врахування (застосування) запровадженої нею сталої величини (1762,00 грн) для розрахунку розмірів посадових окладів і окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб за період з 29.01.2020 (дня прийняття Шостим апеляційним адміністративним судом постанови у справі №826/6453/18) до 19.05.2023, тобто за період до дня набрання чинності Постановою №481 [20.05.2023].

При цьому, за загальновизнаними правилами застосування законів та інших нормативно-правових актів у часі, нормативно-правовий акт врегульовує правовідносини з дати набрання ним чинності (в залежності від обставин опублікування тощо) або з більш пізньої дати від дати його прийняття і набрання чинності, вказівку про що останній обов`язково має містити, або із дати, яка календарно передує (є більш ранньою) даті прийняття такого акта, відомості про що останній також обов`язково має містити.

За правилами частини першої статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII, постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.

Отже, слід дійти висновку, що, починаючи з 20.05.2023, для обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб застосуванню підлягала стала розрахункова величина 1762 грн, визначена пунктом 4 Постанови №704 у редакції Постанови №481.

Як установлено вище судом з матеріалів справи, при нарахуванні й виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, розмір яких визначається виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, за період з 20.05.2023 до 14.02.2025 відповідачем-1 та відповідачем-4 відповідно для обчислення розмірів посадового окладу і окладу за військовим званням позивача застосовано розрахункову величину 1762 грн. Наведене, на переконання суду, свідчить про дотримання ВЧ НОМЕР_5 та ФУ Генштабу ЗСУ (ВЧ НОМЕР_2 ) визначеного Постановою №704 порядку обрахунку грошового забезпечення позивача за вказаний вище період.

У зв`язку з цим, суд не погоджується з твердженнями представника позивача щодо наявності підстав для перерахунку розміру основних та додаткових видів грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 20.05.2023 до 14.02.2025 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законами України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2023, 01.01.2024 та 01.01.2025 відповідно, позаяк останні суперечать положенням чинного у вказаний період законодавства у сфері грошового забезпечення військовослужбовців та не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, суд відхиляє доводи представника позивача, наведені ним у додаткових поясненнях від 07.07.2025, щодо незастосовності положень пункту 2 Постанови №481 протягом усього строку їх дії (чинності) з огляду на набрання законної сили 18.06.2025 рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24 (залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 у цій справі), яким визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови №481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови №704.

В силу положень частини другої статті 265 КАС України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Виходячи зі змісту приписів частини другої статті 245 КАС України, в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача, а саме: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.

При цьому, скасування акта суб`єкта владних повноважень як спосіб захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Отже, у разі визнання акта незаконним суд повинен скасувати його, якщо він є актом індивідуальної дії, або визнати нечинним, якщо він є нормативно-правовим актом, про що зазначити у резолютивній частині постанови.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постановах Верховного Суду від 02.04.2018 у справі №814/396/17, від 18.04.2018 у справі №810/3687/16, від 20.08.2019 у справі №817/368/16, від 10.09.2019 у справі №826/3785/16, від 20.05.2020 у справі №817/57/17.

У постанові від 08.02.2022 у справі №1540/3828/18 Верховний Суд також вказав, що відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема, в моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.

Таким чином, зміни, внесені пунктом 2 Постанови №481 до пункту 4 Постанови №704, вважаються такими, що втратили свою чинність, саме з 18.06.2025, а тому у період до цієї дати нарахування й виплата грошового забезпечення, зокрема військовослужбовцям, повинні були здійснюватись з обов`язковим урахуванням таких змін.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині:

- визнання протиправними дій та зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу за період з 20.05.2023 до 29.03.2024 грошове забезпечення, а також грошову допомогу для оздоровлення із врахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до вимог Порядку №44;

- визнання протиправними дій та зобов`язання ФУ Генштабу ЗСУ (ВЧ НОМЕР_2 ) нарахувати і виплатити позивачу за період з 16.04.2024 до 14.02.2025 грошове забезпечення, а також грошову допомогу для оздоровлення із врахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до вимог Порядку №44.

Щодо позовних вимог про перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні позивача з військової служби.

Пунктом 4 розділу XXXII Порядку №260 (у редакції, чинній на день звільнення позивача з військової служби) передбачено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, при звільненні з військової служби виплачується одноразова грошова допомога в порядку та розмірах, визначених Порядком та умовами виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 (далі Порядок №460).

Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються, зокрема, звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою;

Відповідно до пунктів 1-4 Порядку №460, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із дня їх призову на відповідну військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Розмір допомоги обчислюється з урахуванням пунктів 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей».

Допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

З наведеного висновується, що розрахунок одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, здійснюється виходячи з місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день його звільнення.

Матеріалами справи достеменно підтверджується, що у період з 01.03.2022 до 14.02.2025 позивач безперервно проходив військову службу у складі ВЧ НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_3 ) та ВЧ НОМЕР_2 відповідно.

Згідно з довідкою про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, премій, індексації та інших виплат ОСОБА_1 за період з 16.04.2024 до 25.02.2025, виданої ФУ Генштабу ЗСУ 16.06.2025 за вих. №305/396, при звільненні з військової служби позивачу виплачена одноразова грошова допомога відповідно до Порядку №460 в сумі 53569,60 грн (т.1, а.с.239).

Разом з тим, оскільки в ході судового розгляду цієї адміністративної справи судом не встановлено підстав для перерахунку грошового забезпечення позивача на день його звільнення з військової служби [14.02.2025], суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій ФУ Генштабу ЗСУ (ВЧ НОМЕР_2 ) при обрахунку та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Відповідно, похідна позовна вимога щодо зобов`язання відповідача-4 провести перерахунок та виплату позивачу такої одноразової грошової допомоги із врахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704, також не підлягає задоволенню судом.

Щодо позовних вимог про перерахунок грошової компенсації позивачу за невикористані ним дні відпустки, суд зазначає таке.

У частині другій статті 1-2 Закону №2011-XII закріплено, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзаців другого та третього пункту 14 статті 10-1 цього Закону, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

За правилами пункту 6 розділу ХХХІ Порядку №260 (у редакції, чинній на день звільнення позивача з військової служби), розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

З аналізу змісту наведених вище законодавчих положень висновується, що невикористані військовослужбовцем дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, підлягають компенсації виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які такий військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою, тобто за посадою, яку він займав на день звільнення зі служби.

Суд зауважує, що спір в межах даної адміністративної справи стосується виключно розміру грошової компенсації за невикористані ОСОБА_1 дні відпусток, нарахованої та виплаченої ФУ Генштабу ЗСУ (ВЧ НОМЕР_2 ) при звільненні позивача з військової служби, а не кількості днів відпусток, які підлягали компенсації. За таких обставин, аналізу та оцінці судом підлягають саме розрахункові складові, застосовані відповідачем-4 при обрахунку та виплаті позивачу такої компенсації.

У позовній заяві представник позивача просить суд, зокрема, визнати протиправними дії відповідача-4 та зобов`язати його здійснити перерахунок і виплату позивачу грошової компенсації за невикористані ним дні відпустки із врахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704.

Однак, оскільки у процесі розгляду справи судом не встановлено правових підстав для перерахунку грошового забезпечення позивача на день його звільнення з військової служби у зв`язку із застосуванням відповідачем-4 неправильних (зменшених) розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, суд вважає безпідставними вимоги сторони позивача про визнання протиправними дій ФУ Генштабу ЗСУ (ВЧ НОМЕР_2 ) щодо обрахунку та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ним дні відпустки без урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704. У зв`язку з цим, похідна позовна вимога про зобов`язання відповідача-4 здійснити такі перерахунок і виплату також не підлягає задоволенню судом.

За таких обставин, не підлягають задоволенню судом також і позовні вимоги про:

- зобов`язання ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 29.03.2024 по день фактичної виплати грошового забезпечення;

- зобов`язання МОУ здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня з бюджетної програми видатків №2101020 коштів для проведення виплати ОСОБА_1 невиплаченого грошового забезпечення за період служби з 20.05.2023 до 14.02.2025, виходячи із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704;

- стягнення з ВЧ НОМЕР_2 середнього заробітку з розрахунку середньоденної заробітної плати 1226,41 грн за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільненні) за період з 14.02.2025 до дати ухвалення судового рішення у даній справі, оскільки вони мають похідний характер від позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення позивача за відповідний період.

Також, за змістом позовної заяви представник позивача стверджує про безпідставне неврахування ФУ Генштабу ЗСУ (ВЧ НОМЕР_2 ) при обрахунку грошової компенсації за невикористані позивачем дні відпустки за 2020-2025 роки сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168), у зв`язку з чим просить суд зобов`язати ФУ Генштабу ЗСУ провести перерахунок та виплату такої компенсації з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до вимог Порядку №44.

У відзивах на позовну заяву представники відповідача-2 і відповідача-4 заперечили щодо задоволення вказаних позовних вимог, покликаючись на те, що щомісячна додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців на період воєнного стану, а отже не є гарантованою постійною складовою грошового забезпечення військовослужбовців та не підлягала включенню до розрахунку розміру грошової компенсації позивачу за невикористані ним дні відпустки.

Суд не погоджується з такими твердженнями сторони відповідача-2 та зазначає, що додаткова винагорода, запроваджена Постановою №168 є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який нараховується та виплачується відповідним категоріям військовослужбовців за наявності умов і підстав, визначених цією Постановою.

Суд звертає увагу, що, на відміну від норм і правил, які визначають порядок розрахунку для військовослужбовців розмірів грошової допомоги для оздоровлення та/або матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, пункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 (у редакції, чинній на день звільнення позивача з військової служби) не передбачав будь-яких застережень щодо виключення винагород із числа розрахункових складових грошової компенсації за невикористані військовослужбовцем дні відпустки.

Відповідні зміни до цього пункту були внесені пізніше наказом Міністерства оборони України від 15.01.2025 №23 та набрали чинності лише з 25.02.2025, у зв`язку з чим не могли бути застосовані ФУ Генштабу ЗСУ на момент виникнення спірних правовідносин, пов`язаних зі звільненням позивача зі служби [14.02.2025].

В контексті наведеного слід також врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23.09.2024 по справі №240/32125/23 (пункт 41), а саме: на відміну від правил обчислення розміру допомоги на оздоровлення, підпункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 не містить жодних застережень щодо заборони урахування винагород до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір такої компенсації. Навпаки, за приписами указаної норми до такого розрахунку включено щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. Тому при обчисленні розміру таких виплат, відповідач був зобов`язаний урахувати суму винагороди, яку позивач отримував перед звільненням.

У цій справі суд касаційної інстанції виснував, що оскільки додаткова винагорода, запроваджена Постановою №168 є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, що відповідно до довідки відповідача виплачувалася позивачу, починаючи з квітня 2022 року по лютий 2023 року, указана винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача (як розрахункової величини), з якого обчислюється розмір компенсації за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки.

У свою чергу, у постанові від 24.04.2025 у справі №460/2217/23 Верховний Суд зазначив, що зважаючи на наведену вище правову позицію суду касаційної інстанції, яка є застосованою до спірних правовідносин, відповідач при обчисленні розміру таких виплат (компенсації за невикористані військовослужбовцем дні щорічної основної відпустки), повинен був урахувати суму винагороди, за умови отримання позивачем її перед звільненням.

Наведені вище висновки Верховного Суду релевантні обставинам справи, що розглядається, а тому такі враховуються судом в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України.

Так, довідкою ФУ Генштабу ЗСУ від 16.06.2025 №305/396 підтверджується, що під час проходження позивачем військової служби у складі ВЧ НОМЕР_2 додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, нараховувалась та виплачувалась йому: у червні (за травень) 2024 року в сумі 38096,77 грн; у вересні (за серпень) 2024 року 3870,97 грн; у жовтні (за вересень) 2024 року 19000,00 грн; у листопаді (за жовтень) 2024 року 967,74 грн; у лютому (за лютий) 2025 року 6428,58 грн. В інші місяці вказаного періоду означена додаткова винагорода позивачу не нараховувалась та не виплачувалась (т.1, а.с.239).

За таких обставин слід дійти висновку, що у період перед звільненням із військової служби отримувана позивачем додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, не мала характеру щомісячного додаткового виду його грошового забезпечення та виплачувалась йому лише в (за) окремі періоди (місяці) служби.

А тому, на переконання суду, обчислюючи розмір компенсації при звільненні за всі невикористані позивачем дні відпустки (основної та додаткової) без урахування щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, відповідач-4 діяв правомірно.

Між тим, суд зауважує на безпідставності позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності ФУ Генштабу ЗСУ (ВЧ НОМЕР_2 ) та зобов`язання останнього здійснити перерахунок і виплату позивачу компенсації при звільненні за невикористані ним дні відпустки (основної та додаткової) за 2020, 2021 роки, оскільки усі невикористані позивачем дні відпустки за 2020 рік (в тому числі, додаткова відпустка учасникам бойових дій) компенсовані йому при звільненні з військової служби у запас на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 03.04.2020 №72, що підтверджується змістом цього документа (т.1, а.с.77-80); у 2021 році позивач не проходив військову службу, у зв`язку з чим не мав права на відпустки, передбачені законодавством для військовослужбовців.

Доказів протилежного судом не встановлено, а стороною позивача не доведено.

Підсумовуючи викладене, правові підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання ФУ Генштабу ЗСУ (ВЧ НОМЕР_2 ) перерахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024, 2025 роки, обчисливши її суму виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44 відсутні.

У зв`язку з цим, не підлягають задоволенню судом також і позовні вимоги про: зобов`язання ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ОСОБА_1 дні оплачуваних відпусток за весь час затримки виплати; зобов`язання МОУ здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня з бюджетної програми видатків №2101020 коштів для проведення виплати ОСОБА_1 невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024, 2025 роки, обчисливши її суму виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої Постановою №168, оскільки вони мають похідний характер від позовних вимог щодо перерахунку компенсації при звільненні за невикористані позивачем дні відпустки.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за періоди з 29.01.2020 до 04.04.2020 та з 01.03.2022 до 19.05.2023 за весь час затримки виплати, по день фактичної виплати грошового забезпечення, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III (далі Закон №2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (частина перша статті 2 Закону №2050-III).

Нормами статей 3, 4 Закону №2050-ІІІ визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ дають суду підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22.06.2018 у справі №810/1092/17, від 13.01.2020 у справі №803/203/17, від 15.10.2020 у справі №240/11882/19 та від 29.04.2021 у справі №240/6583/20.

У статті 7 вказаного Закону закріплено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.

Аналогічну норму містить пункт 8 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі Порядок №159).

З аналізу змісту наведених вище нормативних положень слід дійти висновку, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону №2050-ІІІ, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті.

А тому, лише у разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) здійснити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Отже, у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати саме з моментом отримання листа-відповіді відповідача про відмову у виплаті позивачу компенсації відповідно до Закону №2050-ІІІ пов`язується початок перебігу строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправним рішення власника або уповноваженого ним органу (особи) щодо відмови у виплаті відповідної компенсації та зобов`язання останнього її виплатити.

Саме відмова у виплаті особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати свідчить про факт ймовірного порушення суб`єктом владних повноважень права особи на отримання такої компенсації та зумовлює виникнення у такої особи права на захист у судовій юрисдикційній формі, а саме у формі звернення з відповідним позовом до адміністративного суду.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 09.06.2021 у справі №240/186/20, від 17.11.2021 у справі №460/4188/20 та від 04.05.2022 у справі №200/14472/19-а.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженнями представника позивача про те, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Разом з тим, дослідивши наявні у справі матеріали, суд встановив, що позивач (його представник) не звертався до відповідача-1 із заявою про виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати грошового забезпечення, а отже позивачем не дотримано визначеної Законом №2050-III умови щодо попереднього звернення до власника або уповноваженого ним органу (особи) із заявою про виплату відповідної компенсації.

Таким чином, оскільки у цій справі ОСОБА_1 (його представник) не звертався до ВЧ НОМЕР_1 із заявою про виплату компенсації, передбаченої Законом №2050-ІІІ та Порядком №159, а відповідач-1 не відмовляв позивачу у виплаті такої компенсації, то право позивача не порушено суб`єктом владних повноважень, у зв`язку з чим звернення до суду з цими позовними вимогами є передчасним.

За встановлених обставин, означені вище позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню судом.

Щодо позовних вимог про зобов`язання МОУ здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня з бюджетної програми видатків №2101020 коштів для проведення виплати ОСОБА_1 невиплаченого грошового забезпечення за періоди служби з 29.01.2020 до 04.04.2020 та з 01.03.2022 до 19.05.2023, виходячи із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704, суд враховує наступне.

Наказом Міністерства оборони України «Про організацію фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України» від 22.05.2017 №280 (у редакції наказу МОУ від 22.04.2021 №104, зі змінами) затверджені Правила організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі Правила №280), які, визначають механізм фінансового забезпечення, зокрема військових частин, що утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України (підпункт 1.1 пункту 1).

Відповідно до підпункту 1.3 пункту 1 Правил №280, розпорядниками бюджетних коштів за кошторисом Міністерства оборони України є: Міністр оборони України головний розпорядник; командувачі (начальники) видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, інших органів військового управління (крім військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки)), Голова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які включені до мережі головного розпорядника коштів, - розпорядники коштів нижчого рівня (другого рівня); командири військових частин, які включені до мережі головного розпорядника коштів або розпорядника коштів другого рівня, - розпорядники коштів нижчого рівня (третього рівня).

Розпорядники бюджетних коштів третього рівня реалізують свої функції через фінансові органи військових частин.

Згідно з підпунктом 2.23 пункту 2 цих Правил, військова частина має право здійснювати видатки виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисами і планами асигнувань загального фонду бюджету, планами спеціального фонду за наявності витягів із річного розпису асигнувань державного бюджету, помісячного розпису асигнувань загального фонду державного бюджету, помісячного розпису спеціального фонду державного бюджету, а також у передбачених випадках згідно з річним розписом витрат спеціального фонду державного бюджету з розподілом за видами надходжень, доведених органом Державної казначейської служби України, що підтверджує відповідність цих документів даним казначейського обліку.

Підпунктом 2.32 пункту 2 Правил №280 передбачено, що з метою своєчасного та повного отримання коштів відповідно до затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету та плану спеціального фонду протягом поточного місяця військова частина здійснює аналіз стану виконання кошторису, уточнює потребу в коштах на наступний місяць і до 20 числа кожного місяця подає заявки (крім потреби в коштах на виплату грошового забезпечення та підйомної допомоги).

Фінансове забезпечення військової частини здійснюється відповідно до затверджених в установленому порядку кошторисів за рахунок коштів загального та спеціального фондів Державного бюджету України (абзац другий пункту 3 Правил №280).

З урахуванням наведеного слід дійти обґрунтованого висновку, що ВЧ НОМЕР_1 є розпорядником бюджетних коштів нижчого (третього) рівня, тоді як розпорядником бюджетних асигнувань вищого рівня (головним розпорядником) є МОУ.

Поряд з тим, матеріали справи не містять доказів того, що ВЧ НОМЕР_1 подавала до розпорядника бюджетних коштів другого рівня відповідну заявку (заявки) на отримання фінансування для виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 , які у подальшому не були профінансовані МОУ як головним розпорядником бюджетних коштів.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні будь-які докази протиправності дій та/або бездіяльності відповідача-3 щодо здійснення фінансування розпорядника коштів другого рівня з відповідної бюджетної програми, необхідного для виплати відповідачем-1 грошового забезпечення позивачу за наслідками проведених перерахунків, а тому позовні вимоги у цій частині є безпідставними та не можуть бути задоволені судом.

При цьому, суд не бере до уваги посилання представника позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 27.02.2025 у справі №400/5760/24, від 24.09.2020 у справі №280/788/19 та інших, оскільки спірні правовідносини в межах цих адміністративних справ виникли з приводу розміру прожиткового мінімуму, який підлягає застосуванню при розрахунку й виплаті суддівської винагороди суддям, а тому такі висновки не є релевантними обставинам цієї справи.

Щодо позовних вимог про стягнення з ВЧ НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільненні) ОСОБА_1 в сумі 201715,20 грн.

За правилами статті 24 Закону №2232-XII, початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації (пункт 2 частини першої).

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина третя).

Пунктом 7 розділу І Порядку №260 визначено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями тимчасово непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби.

Отже, звільнення військовослужбовців з військової служби, залежно від наявних для того підстав, проводиться одним із двох виключних способів, а саме у запас або у відставку.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач проходив військову службу у складі ВЧ НОМЕР_1 у період з 22.07.2022 та був виключений зі списків особового складу цієї частини 15.04.2024 на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.04.2024 №108, у зв`язку із його призначенням на іншу посаду і вибуттям до нового місця служби (ВЧ НОМЕР_2 ).

Наведене дає підстави для висновку, що виключення позивача зі списків особового складу відповідача-1 відбулось у зв`язку із його переміщенням до іншого, визначеного вищим командуванням, структурного підрозділу (частини, з`єднання тощо) Збройних Сил України для подальшого проходження ним військової служби, а не у зв`язку із його звільненням з військової служби.

На підтвердження викладеного суд звертає увагу, що наказ командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.04.2024 №108 не містить будь-яких положень щодо нарахування/виплати ОСОБА_1 належних при звільненні компенсацій (виплат) як військовослужбовцю.

У той же час, представник позивача за змістом позовної заяви стверджує про наявність підстав для стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при його виключенні зі списків особового складу частини, що спричинено виплатою грошового забезпечення у меншому, аніж було передбачено законодавством, розмірі.

Суд не погоджується з такою позицією сторони позивача та зазначає, що відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на день виключення позивача зі списків ВЧ НОМЕР_1 ), роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу (…).

За приписами статті 116 цього Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У свою чергу, статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу змісту наведених норм слід дійти висновку, що вони призначені для регулювання правових відносин, пов`язаних із звільненням працівника з роботи / звільненням особи з посади публічної служби, однак в межах розгляду цієї справи судом достеменно встановлено, що позивач виключений зі списків ВЧ НОМЕР_1 15.04.2024 саме у зв`язку із його переміщенням по військовій службі до іншого місця несення служби (ВЧ НОМЕР_2 ), а не у зв`язку зі звільненням з військової служби, а відтак суд вважає відсутніми правові підстави для застосування положень статей 116, 117 КЗпП України до спірних правовідносин, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача-1 середнього заробітку.

Щодо строку звернення позивача до суду з цим позовом.

Як установлено вище судом, у відзивах ВЧ НОМЕР_1 , ВЧ НОМЕР_2 та ФУ Генштабу ЗСУ на позовну заяву представники відповідачів стверджують про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом у частині позовних вимог після 19.07.2022, покликаючись при цьому на норми статті 233 КЗпП України та частини п`ятої статті 122 КАС України.

Суд критично оцінює такі доводи та зазначає, що з аналізу змісту частини першої статті 122 КАС України слід дійти обґрунтованого висновку, що положення наведеної норми допускають при вирішенні справ в порядку адміністративного судочинства застосування строків, визначених не тільки КАС України, а й іншими законами.

При цьому, положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07.05.2002 №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23 констатувала, що чіткою та передбачуваною є позиція щодо необхідності застосування приписів статті 233 КЗпП України під час визначення строків звернення до адміністративних судів для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі.

З огляду на наведене, твердження представника відповідача-2 про застосовність до заявлених позивачем вимог місячного строку, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України, є необґрунтованими.

При цьому, оскільки згідно з матеріалами справи позивача виключено зі списків ВЧ НОМЕР_2 та звільнено з військової служби 14.02.2025 (наказ командувача Сил підтримки ЗСУ (по особовому складу) від 14.02.2025 №22), а із цим позовом представник позивача звернувся до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» 14.05.2025, то визначений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк позивачем дотримано.

Також суд враховує, що 21.03.2025 набрала законної сили постанова Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №460/21394/23, за змістом якої Судова палата, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшла таких висновків:

1) у разі якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то правове регулювання здійснюється так: правовідносини, які мають місце в період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період із 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»);

2) з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01.07.2023.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам в межах цієї адміністративної справи [№460/21394/23], Судова плата Верховного Суду вказала, зокрема, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову потрібно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що в цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Виходячи з цього, Судова палата дійшла обґрунтованого висновку про те, що саме дата вручення позивачу грошового атестата є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.

Повертаючись до обставин адміністративної справи №460/8570/25 в частині спірного періоду з 19.07.2022 до 15.04.2024, суд звертає увагу, що до матеріалів справи відповідачеи-1 не долучено жодних доказів на підтвердження вручення (фактичного отримання) позивачу примірника грошового атестата при виключенні його зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 15.04.2024, як цього вимагають Правила №280 та передбачено у наказі ВЧ НОМЕР_1 від 15.04.2024 №108.

Інших доказів письмового повідомлення позивача про суми, нараховані та виплачені йому при виключенні зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , представником останньої також не подано суду.

За таких обставин, тримісячний строк звернення ОСОБА_1 до суду із позовними вимогами в частині спірного періоду з 19.07.2022 до 15.04.2024 не може вважатися пропущеним ним та має відраховуватись з моменту отримання представником позивача відповіді ВЧ НОМЕР_1 на адвокатський запит від 21.03.2025 №1389 (т.1, а.с.93-96).

Інші доводи та аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи по суті.

Положеннями частини першої статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, згідно з пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За правилами частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

На підставі вищевикладеного, зважаючи на встановлені у ході судового розгляду справи обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі як суб`єкт владних повноважень частково довели правомірність своєї поведінки у спірних правовідносинах. У той же час, доводи та аргументи представника позивача, якими останній обґрунтовував заявлені позовні вимоги до ВЧ НОМЕР_1 , також знайшли своє часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, у суду відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення ним інших судових витрат не надано.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Міністерства оборони України, Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.05.2022 до 19.05.2023, грошової допомоги для оздоровлення за 2022, 2023 роки без врахування розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 29.01.2020 до 04.04.2020 та з 01.03.2022 до 19.05.2023, грошової допомоги для оздоровлення за 2020, 2022, 2023 роки з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2022 та 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, та з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 30 вересня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_7 ) Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_8 ) Відповідач - Міністерство оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ЄДРПОУ/РНОКПП 00034022) Відповідач - Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03168, ЄДРПОУ/РНОКПП 22990368)

Суддя С.А. Борискін