Справа № 160/10635/25
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2025-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 жовтня 2025 року м. Дніпросправа № 160/10635/25
(суддя Маковська О.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі №160/10635/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 11 квітня 2025 року звернувся до суду з позовом до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» згідно з яким, просить:

- визнати умови утримання в ДУ «Криворізька установа виконання покарань» (№3) за весь період знаходження як неналежними, та такими що порушують права людини та ст. 3, 13 конвенції про захист прав людини та основних свобод що ратифікована Україною;

- призначити виплатити моральної компенсації в сумі 400000 гривень, з яких 300000 гривень як моральна компенсація та 100000 гривень на протезування та лікування ротової порожнини.

Позов обґрунтовано тим, що позивач відбуває покарання у Державній установі «Криворізька установа виконання покарань» (№ 3), однак адміністрацією установи не було забезпечено позивачу належних житлово-побутових та санітарно-гігієничних умов і належного медичного обслуговування, що суперечить встановленим стандартам як національного так і міжнародного законодавства. Вважає, що вказані обмеження негативно вплинули на його стан здоров`я та моральний стан, який супроводжується глибокими моральними стражданнями та переживаннями.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано відсутністю доказів того, що право позивача на належні житлові, матеріально-побутові та санітарно-епідеміологічні умови утримання в Державній установі «Криворізька установа виконання покарань» (№ 3) не забезпечено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його в апеляційному порядку з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що судом першої інстанції не повно досліджено обставини справи, що вплинули на правильність прийняття рішення. Зазначає позивач і про те, що ним було наведено у позовній заяві більше п`ятдесяти рішень Європейського суду з прав людини щодо неналежних умов утримання у ДУ «Криворізька установа виконання покарань» (№3) та порушень ст. ст. 3, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при цьому одне з цих рішень стосується позивача, натомість суд першої інстанції не врахував такі рішення як докази.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , утримувався на дільниці слідчого ізолятору з 21.09.2009 по 16.11.2012. Відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» з 16.11.2012 по теперішній час.

Відповідно до листа філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Дніпропетровській та Донецькій областях від 08.02.2023 №346/ДН-23 до Криворізької установи виконання покарань прибув з Дніпропетровського слідчого ізолятору №4 18.05.2016.

Згідно медичної документації від 17.08.2010 в анамнезі радикулопатія зліва Хронічний панкреагит. До медичної частини зі скаргами на погіршення стану не звертається.

Останне проведення ОГК 03.12.2019 №22810 - без особливостей.

06.07.2022 оглянутий лікарем-терапевтом, на момент огляду стан задовільний. Терапевтичної патології не виявлено.

18.10.2022 оглянутий лікарем-окулістом, рекомендовано окуляри +3,5(66).

13.12.2022 проведено загально клінічні обстеження - результати у межах норми.

Згідно журналу обходів сектору СМРБ, черговим фельдшером з 15.11.2022 (щоденно) ОСОБА_1 , не звертався і не висловлював скарг на погіршення стану здоров`я.

06.01.2023 викликаний до медичної частини до лікаря-стоматолога відмовився відвідувати лікаря-стоматолога.

26.01.2023 викликаний до медичної частини до лікаря-стоматолога - відмовився відвідувати лікаря-стоматолога.

30.01.2023 викликаний до медичної частини до лікаря-стоматолога - при огляді висловлював скарги на біль у зубі при накушуванні, об?єктивно коронка 7 зубу не зруйнована, перкусія безболісна, слизова оболонка в області зубу запалена, зуб рухливий, встановлено діагноз: періодонтіт: 7 зубу, лікування видалення.

30.01.2023 звернувся до медичної частини зі скаргами на головний біль, в області потилиці, при огляді об?єктивно встановлено: вимірювання артеріального тиску 170/100 мм.рт.ст., темперагура 36.7, надано лікування: магнія сульфат 5,0 внугрішньо мязово.

31.01.2023 звернувся до медичної частини зі скаргами на головний біль в області потилиці, при огляді об?єктивно встановлено: вимірювання артеріального тиску 180/100 мм.рт.сг., температура 36,8, надано лікування: магнія сульфат 10,0 внутрішньовенно. Контроль артеріального тиску через 30 хвилин 140/90.

07.02.2023 зареєстрована вимога на госпіталізацію ОСОБА_1 , до міжобласної багатопрофільної лікарні №4 м. Дніпро, для проведення всебічного обстеження, встановлення діагнозу, призначення відповідного лікування за наявності захворювань.

З 07.02.2023 згідно наданої документації, ОСОБА_1 оголосив голодувания. Оглянутий черговим фельдшером. Скарг на погіршення стацу не висловлював, на момент огляду стан задовільний, вимірювання артеріального тиску 130/90 мм.рт.ст., температура 36.6.

З 08.02.2023 згідно наданої документанії, ОСОБА_1 оглянутий черговим фельдшером скарг на погіршення стану не висловлював, на момент огляду стан задовільний, вимірювання артеріального тиску 130/80 мм.рт.ст, температура 36,5 (а.с.18).

Відповідно до листа Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримнально-виконавчої служби України» від 17.03.2023 №868-02/ЦА-23 ОСОБА_1 з 23.02.2023 перебував на стаціоларному лікуванні в терапевтичному відділені Дніпровської багатопрофільної лікарні № 4. Перебуваючи у відділені всебічно обстежений лабороторно та інструментально, призначене відповідне лікування (а.с.21-22).

Згідно з листом Уповноваженого Верховної Ради України прав людини від 12.11.2024 №69059.4/П-39325.3/24/43.4 на скаргу позивача, зазначено наступне: «Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції листом від 11.11.2024 поінформувало, що відповідно до інформації, наданої державною установою «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)», згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.06.2024 №510-р у зв`язку з надзвичайною ситуацією в енергетичній системі, спричиненою збройною агресією Російської Федерації проти України та листа ДУ «Генеральна дирекція ДКВС України» від 21.05.2024 №ГД ДКВС-1665/3 ГД/2024, в установі запроваджено заходи економії електричної енергії. У зв`язку з підвищенням тарифу на електроенергію, в установі збільшились нарахування за спожиту енергію та в умовах відсутності перспективи додаткового фінансування для компенсації зазначеного підвищення вартості електроенергії були запроваджені вищевказані заходи економії. За розрахунками для збалансування обсягів споживання та наявного фінансування установа забезпечила зменшення щомісячного споживання електроенергії в обсязі не менше 20%. З метою економії електроенергії та в режимному корпусі вимикається з 9.00 до 12:00 та з 14:00 до 16:00. Водопостачання в установі здійснюється централізовано з міської мережі, згідно договору з КП «Кривбасводоканал». На території установи функціонує водонасосна станція потужністю 30 м3 на годину. Подача холодної води до режимного корпусу та адміністративної будівлі установи здійснюється згідно графіка. Слабкий тиск подачі води в установі в нічний час можливий у разі аварійних ситуацій або недостатньої для потреб установи кількості води, яка подається із зовнішньої мережі. У разі виникнення вказаних непередбачуваних ситуацій, водопостачання здійснюється з резервуару питної води установи. В установі миття засуджених, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки, здійснюється в окремій лазні згідно графіка, яка розташована безпосередньо в секторі. Гаряча вода підігрівається міні бойлерною, яка знаходиться в технічному приміщенні лазні та подається на лазне-пральний комплекс та харчоблок. За інформацією Міжрегіонального управління, у період з 01.05.2024 по 30.09.2024 відповідно до затвердженого графіку проведення санітарної обробки сектору максимального рівня безпеки установи, відвідували лазню у наступні дні: 03.05, 10.05, 17.05, 24.05, 31.05, 07.06, 14.06, 21.06, 28.06, 05.07, 12.07, 19.07, 26.07, 02.08, 09.08, 16.08, 23.08, 30.08, 06.09, 13.09, 20.09, 27.09 поточного року. Скарг та заяв за вказаний період щодо відсутності води в душі або безпосередньо в камері, чи її неналежного температурного режиму під час санобробки, до адміністрації установі не надходило. Відповідно до наказу Міністерства юстиції від 27.07.2012 №1118/5 в камерах для утримання чоловіків передбачено умивальник з краном водорозбірним, який забезпечує подачу холодної води. Для підігріву води засудженим дозволяється користуватися кип?ятильниками потужністю не більше 0,5кВт та електричними чайниками потужністю не більше 2кВт. Для вживання кип?яченої води мається користувані електрочайник та бак ємністю 15 літрів, для створення запасу питної води. Відповідними спеціалізованими закладами щорічно робиться перевірка питної води, яка використовується в установі, на: жорсткість, органолептичні показники, перманганатну окислювальність, ентеробактерії, вмістивність токсичних речовин, нітрати тощо. Протипоказань щодо вживання питної води не виявлено. Засуджені також мають можливість використовувати для вживання бутильовану воду, придбану в крамниці установи або отриману в посилках (передачах) від родичів та інших осіб». Таким чином, не встановлено підстав для вжиття додаткових заходів реагування (а.с.23-25).

Визнання умов утримання за весь період знаходження ОСОБА_1 в ДУ «Криворізька установа виконання покарань» (№3) як неналежними, та такими що порушують права людини та ст. 3, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод що ратифікована Україною є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, враховуючи положення частини 1 статті 308 КАС України, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Позивач звертаючись до суду з цим позовом пов`язує порушення своїх прав із положеннями статтей 3 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно зі статтями 2, 3 КВК України, кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Згідно частин 1,2,4 статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а КВК України, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

У дільниці посиленого контролю виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки засуджені тримаються в ізольованих жилих приміщеннях, а в дільниці посиленого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки у приміщеннях камерного типу (частина 2 статті 97 КВК України).

Відповідно до ст.11 КВК України, установами виконання покарань є: кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.3 ст.18 КВК України, слідчі ізолятори виконують функції виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки стосовно засуджених, які залишені для роботи з господарського обслуговування. У період дії воєнного стану в Україні та протягом двох років після його припинення чи скасування у слідчих ізоляторах можуть створюватися сектори максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі, з урахуванням їхніх прав та обов`язків та з дотриманням вимог суворої ізоляції від інших категорій осіб, які тримаються у цих установах.

Згідно частини 1 статті 102 КВК України, режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Частина 1 статті 115 КВК України передбачає, зокрема, що особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів.

Відповідно до ст.92 КВК України, у колоніях встановлюється роздільне тримання: чоловіків і жінок, неповнолітніх і повнолітніх осіб. Вперше засуджені до позбавлення волі тримаються окремо від тих, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі. Ізольовано від інших засуджених, а також роздільно тримаються: засуджені до довічного позбавлення волі; засуджені, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі; засуджені за вчинення злочину, передбаченого частиною 5 статті 255, статтями 2551, 2552 Кримінального кодексу України; засуджені за вчинення злочину, передбаченого статтею 111, частинами третьою - восьмою статті 1111, статтями 1112, 113, 114, 1141, 1142, 4362 Кримінального кодексу України.

Згідно з пунктами 10-12 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями (резолюція 663 CI (XXIV) ( 995_992 ) ООН від 30 серпня 1955 року) всі приміщення, якими користуються в`язні, особливо спальні, повинні відповідати всім санітарним вимогам, причому належну увагу слід звертати на кліматичні умови, особливо на кубатуру цих приміщень, на мінімальну площу їх, на освітлення, опалення і вентиляцію. В приміщеннях, де живуть і працюють в`язні: а) вікна повинні мати достатні розміри для того, щоб в`язні могли читати і працювати при денному світлі, і повинні бути сконструйовані так, щоб забезпечувати доступ свіжого повітря, незалежно від того, є чи немає штучної системи вентиляції; b) штучне освітлення повинне бути достатнім для того, щоб в`язні могли читати і працювати без шкоди для зору. Санітарні вузли повинні бути достатні для того, щоб кожен в`язень міг задовольнити свої природні потреби, коли йому це потрібно, в умовах чистоти і пристойності.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил (Рекомендація № R (2006) 2 від 1 лютого 1987 року Комітету Міністрів держав-учасниць) прийнятими Комітетом Міністрів на 952-й зустрічі Заступників Міністрів 11.01.2006 встановлено, що при поводженні з усіма особами, позбавленими волі, необхідно дотримуватись їхніх прав людини. Особи, позбавлені волі, зберігають усі права, яких вони не були законно позбавлені за рішенням суду, відповідно до якого вони засуджені до позбавлення волі чи взяті під варту. Утримання ув`язнених в умовах, які порушують їхні права людини, не може бути виправдано нестачею ресурсів.

Пунктом 18 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил встановлено, що у всіх будівлях, де ув`язнені повинні мешкати, працювати або збиратися: a. вікна мусять бути достатньо великими, аби ув`язнені могли читати чи працювати при природному освітленні в нормальних умовах, та забезпечувався приплив свіжого повітря, крім тих випадків, коли є відповідна система кондиціонування повітря; b. штучне освітлення мусить відповідати загальноприйнятим технічним нормам; c. повинна бути передбачена система сигналізації, яка дозволяє ув`язненим негайно встановлювати контакт із персоналом.

Пункт 15 частини 1 статті 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачає, що посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зобов`язані створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення.

Згідно з ч.4 ст.3 розділу І «Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5 ув`язнені утримуються у СІЗО в порядку, передбаченому цими Правилами та Законом України «Про попереднє ув`язнення».

Відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 квадратного метра, а для вагітної жінки або жінки, яка має при собі дитину, - 4,5 квадратного метра.

Враховуючи положення вказаних правових норм та наявні матеріалах справи документи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності порушень щодо належного матеріально-побутового забезпечення для засуджених до довічного позбавлення волі.

Відповідно до наданої відповідачем інформації усі камерні приміщення, в яких перебував позивач, мають площу у розрахунку 4 квадратних метра на одну особу. В матеріалах справи відсутні скарги позивача щодо переповненості або не відповідності площі камерних приміщень до адміністрації установи.

Актами надання послуг №559 від 21.02.2024, №560 від 09.05.2024, №561 від 19.09.2024, №562 від 02.12.2024, №565 від 18.03.2025 підтверджено, що в установі кожного року (щоквартально) проводяться дератизація та дезінсекція.

Освітленість приміщень в установі здійснюється згідно з ДБН В.2.5-28:2018 «Природне і штучне освітлення». Освітленість в камерах відповідає нормативним документам. Згідно з розділом ІІІ п.2.2. Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів ДКВС України, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України « 18» червня 2019 р, за № 633/33604: «Кожна камера обладнується робочим (денним) та черговим (нічним) освітленням, а також штепсельними розетками для підключення електроприладів.

Камерні приміщення камерного типу обладнані радіаторами обігріву, достатніми для підтримки належного температурного режиму.

Водопостачання в державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)» здійснюється централізовано з міських мереж, згідно з договором про надання послуг з централізованого водопостачання №108/Г-50/24 від 08.03.2024 та №129/Г-38/25 від 17.02.2025з КП «Кривбасводоканал».

Протоколами дослідження питної води №121 від 23.05.2024, №122 від 23.05.2024, №358 від 15.10.2024, №360 від 15.10.2024 та Договору про надання послуг №85/Г-85/25 від 24.03.2025 підтверджено, що в установі 2 рази на рік проводяться лабораторні дослідження питної води.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 08.06.2012 №849/5 «Про затвердження Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах»: миття у лазні засуджених (осіб, узятих під варту) здійснюється щотижня з обов?язковою одночасною заміною натільної та постільної білизни. В установі миття засуджених, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки, здійснюється в окремій лазні, яка розташована безпосередньо в секторі. Засуджені щотижня (щовівторка) згідно окремого графіку, приймають гарячий душ, тоді і мають доступ до теплої води.

Відповідно п. 5 розділ 5 "Положення про організацію продовольчого забезпечення у Державній кримінально - виконавчій системі" наказу Міністерства Юстиції України №2160/5 від 15.06.2021 "Проміжок часу між прийманням їжі не повинен перевищувати семи годин (без урахування часу, відведеного для сну)". Нічний сон ув`язнених згідно з розпорядком дня установи з 22.00 до 06.00 год. Різноманітність їжі регулюється згідно з меню-розкладкою. Кожного дня на протязі тижня, готуються різні страви.

Харчування засуджених та осіб, узятих під варту, в державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)» здійснюється відповідно до меню-розкладки, яка складається один раз на тиждень окремо за кожною нормою харчування, з урахуванням наявності і асортименту продуктів та з дотриманням вимог первинної, кулінарної та теплової обробки продуктів, згідно технології приготування страв. Також проводяться дослідження готових страв відповідно до укладених Договору на надання послуг №KP82/Г-93/25 від 01.04.2025.

В першу середу місяця проводиться контрольне приготування їжі, що підтверджено Актом контрольного приготування їжі від 04.12.2024 та від 05.03.2025.

Здійснюється контроль якості приготовленої їжі, про що робиться запис у Книзі контролю за якістю приготовленої їжі та складається протокол дослідження готової страви та напівфабрикатів №232.1-232.3 від 24.05.2024 та №21-25 від 13.03.2025.

Стосовно тверджень позивача, щодо ненадання йому медичної допомоги, слід зазначити.

На виконання розпорядження Кабінету міністрів України від 13.09.2017 №684-р «Про утворення державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» та в рамках реформування системи охорони здоров`я ДКВС України наказом Міністерства юстиції України від 02.11.2017 №3394/5 утворено державну установу «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» - це окрема установа, яка має у штаті лікарів, призначає та проводить лікування, обстежує хворих на наявні захворювання, здійснює надання своєчасної медичної допомоги, огляд хворих та медичне обстеження.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 17.11.2017 №4540/К «Про затвердження структури та внесення змін до штату державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)», медична частина, зі штату державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)», виведена.

З метою надання медичної допомоги засудженим та особам, узятим під варту, які утримуються в Криворізькій установі виконання покарань (№3), Державною установою «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в особі філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях, було орендовано будівлю медико-санітарної частини та приміщення адміністративно побутового корпусу, які перебувають на балансі державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» згідно з Договором оренди від 28.11.2019 №12/02-6894-ОД.

Отже, обов`язок надання медичної допомоги засудженим та особам, узятим під варту, які утримуються в державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)» покладено на медичну частину №3 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях, яка в свою чергу співпрацює з закладами охорони здоров`я Міністерства охорони здоров`я України.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується учасниками справи, позивачу надавалися медичні консультації та в разі необхідності медична допомога. Доказів відмови у наданні медичної допомоги та неналежного надання медичних послуг матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що матеріали справи не містять обґрунтованих доводів того, що не забезпечено право позивача на належні житлові, матеріально-побутові та санітарно-епідеміологічні умови тримання в Державній установі «Криворізька установа виконання покарань» (№ 3).

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання позивача як на доказ його неналежного утримання в ДУ «Криворізька установа виконання покарань» (№3) на рішення Європейського суду з прав людини за позовами засуджених до ДУ «Криворізька установа виконання покарань» (№3), оскільки такі рішення не доказом в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення Європейський суд з прав людини за позовами засуджених до ДУ «Криворізька установа виконання покарань» (№3) свідчать про вирішення спірних відносин, що склалися в тій чи іншій справі.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Щодо наданих 28 серпня 2025 року позивачем до суду апеляційної інстанції матеріалів моніторингового візиту до ДУ «Криворізька установа виконання покарань» (№3), який було здійснено 17.08.2025 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «…Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду…».

Тобто, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, а не для здійснення нового розгляду справи.

Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з цим позовом 11.04.2025 року, оскаржуване рішення Дніпропетровським окружним адміністративним судом ухвалено 20.06.2025 року, надані 28.08.2025 року до суду апеляційної інстанції матеріали моніторингового візиту до ДУ «Криворізька установа виконання покарань» (№3), який було здійснено 17.08.2025 року не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки така інформація не могла бути підставою цього позову та врахована судом першої інстанції.

Разом з тим, суд зауважує, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені (вказана правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2022 у справі №9901/480/19).

Верховний Суд у постанові від 16.02.2021 №320/950/19 зазначив, що умовою розгляду судом питання про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів такою бездіяльністю. Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №360/1193/17.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про, що в межах поданого ОСОБА_1 позову у цій справі, позивачем не доведено факту неправомірної бездіяльності відповідача, а тому підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності за нормами статті 1166 ЦК України є наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

У позовній заяві ОСОБА_1 вимагає призначити виплати йому моральну компенсацію у розмірі 400 000 грн, з яких 100 000 грн на протезування та лікування ротової порожнини.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику (в тому числі збитки).

Враховуючи викладене, а також те, що наявність обставин завдання позивачу шкоди внаслідок чого виникла необхідність протезування та лікування ротової порожнини позивача не підтверджується доказами, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

У постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №904/3667/19 вказано, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі №910/15758/19.

Позивач не підтверджує наявність шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою відповідача, як обов`язкову умову відповідальності за її спричинення.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте, суд зазначає, що позивачем не надано доказів наявності причинного зв`язку між погіршенням стану здоров`я та умовами в приміщенні камери, в якому утримувався позивач.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме бездіяльність або дії відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Натомість, позивач обмежився лише загальними посиланнями на незаконність дій відповідачів та завдання йому моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні наявності його душевних страждання, ні наявність причинного зв`язку між протиправними діями відповідачів та завданням такої шкоди.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголошує на тому, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Натомість, всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі №160/10635/25 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2025 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва