Справа № 320/46825/23
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2025 року № 320/46825/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої Діски А. Б., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління МВС України в м. Києві, в якому просив суд:

1. Визнати протиправною невиплату Головним управління МВС України у м. Києві грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 05 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року та вихідної допомоги при звільненні;

2. Стягнути з Головного управління МВС України у м. Києві на користь ОСОБА_1 :

- грошове забезпечення за період з 05 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року у розмірі 685 235,46 грн,

- вихідну допомогу у розмірі 358498,96 грн;

- компенсацію за затримку розрахунку при звільненні з розрахунку 1519,05 грн за кожен календарний день затримки з 29 квітня 2023 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України та наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 30.01.2015 його було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу. В подальшому, на виконання рішення суду, наказом від 22.08.2022 позивача поновлено на посаді старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району, з дня, наступного після дня його звільнення, тобто з 17.01.2015, виплативши тільки середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за місяць у розмірі 3969,86 грн.

В подальшому, наказом від 28 квітня 2023 року позивача було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з пп. ж (за власним бажанням) п.64. При звільнені позивача, відповідач не виплатив йому заробітну плату за період 04 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року та не виплатив одноразову грошову допомогу при звільнені, а також не надав позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду.

Позивач вважає, що Закон України «Про міліцію» та інше законодавство в частині працівників міліції втратили чинність 02.07.2015 у зв`язку набранням чинності Закону України «Про Національну поліцію». Позивача було поновлення на посаді та в структурі МВС України, яких вже не існує відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», тому позивач вважає, що на підставі ч. 6 ст. 7 КАС України у суду є всі підстави застосовувати Закон України «Про Національну поліцію», постанову Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 р. № 988, наказ № 260 та інше законодавство, що стосується працівників поліції для спірних правовідносин.

При цьому, позивач вважає, що йому має бути виплачене грошове забезпечення із включенням додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабміну № 168 від 28.02.2022, оскільки фактичне невиконання службових обов`язків позивачем після його поновлення на службі відповідно до рішення суду відбулося не з вини позивача, тобто з поважних причин.

Також позивач вважає, що вислуга позивача в органах внутрішніх справ складає 16 років 08 місяців та 27 днів, а тому є всі підстави для виплати вихідної допомоги при звільненні.

Ухвалою суду від 15.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Головне управління МВС України в місті Києві направило до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що наказом ГУМВС України в місті Києві від 22.08.2022 № 8 о/с позивача поновлено на посаді старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району, підпорядкованого Головному управлінню.

Наказом ГУМВС України в місті Києві від 28.04.2023 № 7 о/с ОСОБА_1 старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району звільнено з органів внутрішніх справ України згідно з пп. «ж» (за власним бажанням) п. 64.

На думку відповідача, твердження позивача, що він має право на виплату грошового забезпечення з 05.11.2021 по 28.04.2023 не аргументовані та не підтверджені належними та допустимим доказами. Позивач з`явився до ГУМВС України в місті Києві лише 28.04.2023.

Головне управління МВС України в місті Києві не наділене повноваженнями проводити грошове забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні, фінансування з Державного бюджету України припинено з 2016 року. Порядком визначені органи державної влади, які здійснюють такі виплати і ліквідаційна комісія Головного управління, в розумінні вимог чинного законодавства, не є органом державної влади, а є комісією, яка забезпечує проведення процедури ліквідації відповідно до затвердженого плану заходів МВС України.

Відповідач вказує, що право на виплату грошового забезпечення набувається у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Позивач доказів, що він виконував роботу, яка повинна бути оплачена Головним управлінням не надав. Обґрунтування позовних вимог щодо розміру грошового забезпечення, розрахунки, не відповідають вищезазначеним вимогам законодавства та обставинам установленим у справі № 826/3852/15, де при її розгляді судом розраховано середньомісячне грошове забезпечення позивача за один місяць у розмірі 3969,00 грн.

Крім того, твердження позивача про можливість застосування вимог Закону України «Про Національну поліцію» та нормативно-правових актів, якими врегульовані питання виплати грошового утримання поліцейським, для розрахунку йому грошового забезпечення та вихідної допомоги при звільненні, не заслуговують на увагу тому, що позивач не був прийнятий на службу в поліцію.

Щодо стягнення компенсації за затримання розрахунку при звільненні відповідач зазначив, що позивач ні у день звільнення, ні у період з 30.01.2015 не працював, посадові обов`язки за посадою старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району, підпорядкованого Головному управлінню, не виконував. Вимогу про розрахунок до належного органу не пред`являв, що нівелює можливість застосування у цьому випадку статті 117 КЗпП.

Також Головне управління МВС України в місті Києві вважає позовні вимоги в частині виплати додаткової грошової допомоги безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу суду.

Ухвалами суду від 27.08.2025 та 05.09.2025 було витребувано у відповідача додаткові докази по справі.

18.09.2025 від Головного управління МВС України в місті Києві до суду надійшли письмові пояснення та додаткові докази по справі.

У своїх поясненнях представник відповідача вказує, що наказом МВС України від 30 листопада 2015 року № 1532 «Про ліквідацію Департаменту Державної автомобільної інспекції МВС України, Центру безпеки дорожнього руху та автоматизованих систем при МВС, управлінь Державної автомобільної інспекції ГУМВС, УМВС України в Автономній Республіці Крим, областях» було ліквідовано, у тому числі, Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в м. Києві. На даний час УДАІ ГУМВС в м. Києві перебуває в стані припинення.

Також відповідач вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення грошового забезпечення за період з 05 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року є необґрунтованими, оскільки в матеріалах відсутні будь-які докази, які підтверджували б виконання позивачем роботи у вказаний період. У зв`язку із тим що ОСОБА_1 у період з 05 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року жодного дня не працював, права на заробітну плату останній не набув.

Позивачем не надано доказів на підтвердження виконання службових обов`язків. Крім того, наявність вини ліквідаційної комісії чи будь-якого компетентного органу відсутня. В цьому випадку наявна бездіяльність позивача, яка викликана небажанням проходити службу в поліції та допущення сутяжництва з метою власного збагачення. Такі доводи підтверджуються тим, що з 22.08.2022 позивачем не виявлено бажання проходити службу в поліції.

Ухвалою суду від 18.09.2025 позовну заяву було залишено без руху з підстав пропуску позивачем строку звернення з цією позовною заявою до суду.

Ухвалою суду від 29.09.2025 позивачу було поновлено строк звернення до суду та продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 29.09.2025 було повернуто заяву позивача про збільшення позовних вимог.

Суд, перевіривши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в Державній автомобільній інспекції ГУМВС України в м. Києві на посаді старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району.

Наказом МВС України від 16.01.2015 № 48 о/с відповідно до вимог п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та згідно із п.п. 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 , старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району ГУМВС України в Київській області було звільнено із органів внутрішніх справ за скоєння вчинків що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 30.01.2015 № 59 о/с «Щодо особового складу», відповідно до вимог п.10 ч. 2 ст. 3 Закону №1682-VII та пп. «а» п. 62 та п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу капітана міліції ОСОБА_1 (М-127398), старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу ДАІ з обслуговування Шевченківського району, підпорядкованого Головному управлінню, 30 січня 2015 року. Підстава: Наказ МВС України від 16.01.2015 № 48 о/с.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 826/3852/15, яке змінене в мотивувальній частині, з викладенням в новій редакції, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022, визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 16.01.2015 № 48 о/с «По особовому складу» та наказ Головного управління МВС України в місті Києві від 30.01.2015 № 59 о/с в частині звільнення позивача, поновлено позивача на посаді старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району з наступного після дня його звільнення.

Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві (ЄРДПОУ 08592201) на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2015 по 03.11.2021 у розмірі 1 027 272, 63 грн (один мільйон двадцять сім тисяч двісті сімдесят дві гривні 63 коп). Звернуто до негайного виконання рішення суду у частині поновлення позивача та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3969,00 грн (три тисячі дев`ятсот шістдесят дев`ять гривень 86 копійок).

Наказом ГУМВС України в місті Києві від 22.08.2022 № 8 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району, підпорядкованого Головному управлінню, виплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3969, 86 грн, на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 (в наказі зазначено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2022).

Наказом ГУМВС України в місті Києві від 28.04.2023 № 7 о/с ОСОБА_1 старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району звільнено з органів внутрішніх справ України згідно з пп. «ж» (за власним бажанням) п. 64.

При звільнені позивача, відповідач не виплатив позивачу грошове забезпечення за період 04 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року та не виплатив одноразову грошову допомогу при звільнені, що підтверджується довідкою Ліквідаційної комісії УДАІ МВС України в м. Києві від 08.09.2025 № 99-ЛК, у зв`язку з чим позивач звернувся з цією позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Так, відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку".

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правовідносини, пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби в органах внутрішніх справ, на момент зарахування позивача до органів внутрішніх справ регулювались Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та іншими нормативно- правовими актами, які були чинними.

Відповідно до статті 18 Закону України № 565-ХІІ від 20 грудня 1990 року «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Структура, умови та порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ встановлені постановою Кабінету Міністрів від 07.11.2007 № 1294 та Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства Внутрішніх Справ від 31.12.2007 № 499, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896, яка була чинною до 31.12.2016.

Проте, зазначеними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок визначення грошового забезпечення особі, яка поновлена на роботі, але не працювала з незалежних від неї причин, у зв`язку з чим суд вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що при визначенні грошового забезпечення слід керуватись Законом України «Про Національну поліцію», постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988, наказом № 260 та іншим законодавство для поліцейських, чи Інструкцією № 499, як зазначає в додаткових поясненнях представник відповідача.

Натомість, загальні економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці врегульовано Законом України "Про оплату праці" від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону №108/95-ВР, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Гарантії дотримання прав працівників щодо оплати праці визначено ст. 22 Закону №108/95-ВР, зокрема суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст.115 КЗпП України).

Як встановлено судом рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 826/3852/15, яке змінене в мотивувальній частині, з викладенням в новій редакції, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 було поновлено позивача на посаді старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району з наступного після дня його звільнення.

На виконання вказаної постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022, наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в місті Києві позивача поновлено на посаді старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району, з 17.01.2015, виплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3969,86 грн.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, за період з 05.11.2021 по 28.04.2023 позивачу не було нараховано та виплачено грошове забезпечення.

Відповідач, заперечуючи право на отримання позивачем грошового забезпечення вказує, що оскільки наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в місті Києві від 22.08.2022 за № 8 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаду старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району, яке перебуває в стані припинення, у зв`язку із відсутністю штатного розпису та фактичним не перебуванням позивача на роботі та її невиконанням у спірний період, то права на отримання заробітної плати ОСОБА_1 не набув.

Суд з такими доводами відповідача не погоджується, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, суд зазначає, що нормами КЗпП України не передбачено, з якого моменту рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі вважається виконаним.

Натомість, положеннями ч. 2 ст. 65 Закону України "Про виконавче провадження", передбачено, що рішення про поновлення особи на роботі вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Як вбачається судом з наказу від 22.08.2022 № 8 о/с ОСОБА_1 було поновлено на посаді, з якої його було незаконно звільнено, проте розмір грошового забезпечення, а саме розмір окладу, надбавок доплат тощо зазначеним наказом встановлено не було.

Отже, суд зазначає, що відповідач, поновивши ОСОБА_1 на попередній посаді, не визначив йому розмір грошового забезпечення відповідно до штатного розпису та посадового окладу та не допустив фактично його до виконання посадових обов`язків.

При цьому, суд зазначає, що право громадян на заробітну плату захищене законом.

Закріплюючи право кожного на винагороду за працю, держава забороняє будь-яку дискримінацію в оплаті праці. Роботодавець не повинен встановлювати оплату праці, яка погіршує стан працівника в порівнянні з попереднім розміром грошового забезпечення, тим паче в сфері державного регулювання оплати праці. Якщо після виконання роботодавцем рішення про поновлення працівника на роботі (тобто після видання відповідного наказу) працівник фактично не приступив до роботи з вини роботодавця (наприклад, роботодавець не забезпечив робочим місцем, не створив належних умов праці тощо), працівник має право вимагати виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня, коли він фактично приступить до роботи. Таку вимогу роботодавець може виконати добровільно, шляхом ведення табелю обліку робочого часу щодо позивача, як такого, що приступив до роботи, або видавши відповідний наказ про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому має зазначити причини, через які поновлений працівник не міг фактично приступити до роботи, тривалість вимушеного прогулу та розмір належної йому виплати.

При цьому, доводи відповідача про те, що нарахування та виплата грошового забезпечення не здійснювалась, в тому числі, у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань та кошторису, суд вважає необґрунтованим, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин та до сьогоднішнього дня ГУ УМВС України в місті Києві не ліквідоване, не виключене з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій, а тому не позбавлене правосуб`єктності (правоздатності та дієздатності) вчиняти дії, спрямовані на забезпечення прав та інтересів своїх працівників.

Також суд зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на забезпечення позивача штатною посадою, переведення його на іншу відповідну посаду або пропонування йому посади в Національній поліції України у спірний період.

Таким чином, на думку суду, внаслідок вказаної бездіяльності відповідача щодо створення умов для виконання позивачем його посадових обов`язків відповідно до посади, на яку було поновлено ОСОБА_1 , дає підстави для висновку про відсутність вини позивача у фактичному невиконанні посадових обов`язків, а тому такий період перебування позивача у трудових правовідносинах з ГУМВС України в м. Києві прирівнюється до вимушеного прогулу працівника.

Суд зазначає, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення у період з 05.11.2021 по 28.04.2023 не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України.

При цьому, у постанові від 17.01.2024 по справі № 708/447/23, Верховний Суд зазначив, що аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, внаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. (надалі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. (пункт 4 Порядку № 100).

З огляду на викладене та враховуючи, що позивач не виконував своїх посадових обов`язків з незалежних від нього причин, тому в межах даних спірних правовідносин невиплачене грошове забезпечення підлягає розрахунку, виходячи з установленого йому посадового окладу, як це передбачено п. 4 Порядку № 100.

При цьому, суд зазначає, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 було ухвалено стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2015 по 03.11.2021 у розмірі 1 027 272, 63 грн.

При цьому, вказаною постановою Шостого апеляційного адміністративного суду було встановлено, що середньоденна заробітна плата складає 185, 73 грн (7 986, 72 грн/43 робочих дня).

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку з чим є також необґрунтованими і посилання позивача на те, що розмір грошового забезпечення позивача має обчислюватись відповідно до постанови № 988, оскільки позивача було поновлено на посаду в органах внутрішніх справ, а не на службу в органах Національної поліції України.

Щодо визначення періоду, який підлягає включенню до розрахунку спірної суми грошового забезпечення позивача, суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 у справі № 826/3852 вирішено питання про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2015 по 03.11.2021.

У позовній заяві позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь грошового забезпечення за період з 05.11.2021 по 28.04.2023.

Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглядати спір щодо стягнення на користь позивача середньомісячного грошового забезпечення саме за період з 05.11.2021 по 28.04.2023.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 1.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. № 499 було передбачено, що при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Так, відповідно до розрахунків норми тривалості робочого часу на 2021, 2022 та 2023 роки, з урахуванням умов воєнного стану, відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ, кількість календарних днів за період з 05.11.2021 по 28.04.2023 складає 540 днів.

Як зазначалось вище, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 185,73 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.11.2021 по 28.04.2023 становить 100294,20 грн. (185,73 * 540) та підлягає стягненню з відповідача.

Водночас, суд не приймає до уваги доводи та розрахунки позивача розміру грошового забезпечення на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988, оскільки, хоча така постанова й була чинною на час виникнення спірних правовідносин, однак позивача було поновлено на посаді старшого інспектора організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району ГУ МВС України в місті Києві, а не в структуру ГУНП в м. Києві, а тому норми, які стосуються нарахування грошового забезпечення працівникам поліції у спірний період не підлягають застосуванню щодо нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Також є помилковими доводи позивача щодо наявності підстав для нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, оскільки указана постанова підлягає застосуванню на період дії воєнного стану, крім інших, до поліцейських. Виплата додаткової грошової винагороди особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (міліції) такою постановою не передбачена.

У зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача грошового забезпечення за період з 05.11.2021 по 28.04.2023 підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 358498,96 грн, суд зазначає наступне.

Положеннями частини п`ятої статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Приписами частини першої статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини виникли стосовно виплати одноразової грошової допомоги працівнику органів внутрішніх справ при звільненні зі служби, а тому врегульовані Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII.

Положеннями статті 9 Закону України №2262-ХІІ визначено підстави та категорію осіб, яким передбачено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Так, особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. У позовній заяві представник позивача зазначає, що на 28 квітня 2023 року вислуга позивача в органах внутрішніх справ складає 16 років 08 місяців та 27 днів. (ч. 1 ст. 9 Закону 2262-XII).

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 №393 (далі по тексту - Постанова Кабінету Міністрів України №393).

Згідно пункту 10 Порядку №393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Як встановлено судом з Єдиного державного реєстру судових рішень та вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року у справі № 320/46824/23, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2025, було визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у місті Києві щодо неврахування до стажу служби в поліції строк служби ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ в повному обсязі та зобов`язано Головне управління Національної поліції у місті Києві врахувати до стажу служби в поліції ОСОБА_1 16 років 08 місяців та 27 днів служби в органах внутрішніх справ станом на 10 травня 2023 року та внести зміни до наказу Головного управління Національної поліції у місті Києві від 10.05.2023 №761 о/с «Про особовий склад» в частині визначення стажу служби в поліції, змінивши строк служби ОСОБА_1 в поліції станом на 10 травня 2023 року на 16 років 08 місяців та 27 днів.

Указаним рішенням було встановлено, що станом на час призначення ОСОБА_1 на службу в поліції, загальна вислуга років позивача в ОВС становила 16 років 08 місяців 27 днів.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, оскільки станом на час звільнення з посади старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району Головного управління МВС України в місті Києві, вислуга років у ОВС ОСОБА_1 становила 16 років 08 місяців 27 днів, то позивач мав право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 не було нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні 28.04.2023 з органів внутрішніх справ України згідно з пп. «ж» п. 64 (за власним бажанням).

Враховуючи викладене, суд вважає належним та достатнім способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з органів внутрішніх справ України.

При цьому, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні в конкретній сумі не підлягає задоволенню, оскільки спору щодо розміру такої допомоги станом на час звернення позивача до суду з цією позовною заявою не існувало, відповідач взагалі заперечує право позивача на отримання вихідної допомоги.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 29 квітня 2023 року, то суд вважає заявлені позивачем у даному випадку передчасними.

Так, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

В даному випадку має місце спір про право на належні звільненому працівнику суми, а саме право позивача на отримання грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні.

При цьому, ч. 2 ст.117 Кодексу законів про працю покладено обов`язок на роботодавця сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

На час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу відповідних сум грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому права позивача в цій частині не є порушеними.

Окрім того, суд звертає увагу позивача, що при визначенні суми, яка має бути стягнута на користь позивача відповідно до ст. 117 КЗпП, має бути визначений період затримки розрахунку, який починається з дня звільнення і закінчується днем фактичної виплати належних позивачу сум.

В даному випадку, відповідачем не було виплачене позивачу ні грошове забезпеченні, ні одноразова грошова допомога при звільненні. Також позивач не просив у позовній заяві визначати кінцевою датою періоду затримки розрахунку - дату ухвалення рішення суду в цій справі.

За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату грошового забезпечення та вихідної допомоги при звільненні, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з підстав та предмету спору, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому питання щодо компенсації сплаченого судового збору судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління МВС України у м. Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період 05 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року.

Стягнути з Головного управління МВС України у м. Києві (01025, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.н. НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року в сумі 100294,20 грн.

Визнати протиправними дії Головного управління МВС України у м. Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні.

Зобов`язати Головне управління МВС України у м. Києві (01025, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.н. НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу при звільненні з органів внутрішніх справ України.

В іншій частині адміністративного позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Діска А.Б.