Справа № 640/35421/21
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві №0-2655 від 30.06.2021 на суму 370 472,67 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 37 932,18 грн; №0-22655 від 30.06.2021 на суму 49 827,65 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 168 048,47 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 984,25 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 25 085,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем невірно обраховано позивачу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки щодо приміщень, власником яких він є, а саме із застосуванням ставки податку без належного обґрунтування (1,5 %), тож такі рішення не відповідають критеріям правомірності та підлягають скасуванню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними та скасуванню не підлягають, оскільки винесені відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені податковим законодавством, на підстав даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629. Наголошує, що з оскаржуваних податкових повідомлень-рішень чітко вбачається порядок формування заборгованості.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником наступного нерухомого майна (в рамках даної позовної заяви): - 7382/10000 Електротехнічній в місті Києві; - групи приміщень №1, 2, 3 загальною площею 2 587,7 м2; групи приміщень №4 загальною площею 844 м2; групи приміщень №5 загальною площею 424,9 м2 автопарку-допоміжного корпусу, які знаходяться в будівлі №47 літ. 3-2, по вулиці Електротехнічній в місті Києві; - 36/100 насосної, загальною площею 42,1 м2, яка знаходяться в будівлі №47 літ. И- - приміщення, яке складається з приміщення №29 (двадцять дев`ять) першого поверху площею 331,60 кв.м. та №29а (двадцять дев`ять «А») підвалу площею 252,50 кв.м. (в літ. «А»), що разом складає загальну площу 584,1 кв.м., які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Соловцова Миколи, 3.

Відповідачем прийняті спірні податкові повідомлення-рішення від 30.06.2021, які отримані позивачем лише у відповідь на адвокатський запит: № 0-2655 від 30.06.2021 на суму 370 472,67 грн; № 0-2655 від 30.06.2021 на суму 37 932,18 грн; № 0-2655 від 30.06.2021 на суму 49 827,65 грн; № 0-2655 від 30.06.2021 на суму 168 048,47 грн; № 0-2655 від 30.06.2021 на суму 984,25 грн; № 0-2655 від 30.06.2021 на суму 25 085,03 грн.

Позивач не заперечує обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, проте не погоджується із сумою розрахованою контролюючим органом, оскільки остання здійсненна не у відповідності вимог чинного законодавства.

Вищезазначені обставини стали підставою для звернення позивача з даною позовною заявою до суду.

Вважаючи протиправними вищевказані податкові повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відповідач не надав обґрунтування щодо застосування саме такої ставки податку, який саме тип нежитлової будівлі взято за основу для нарахування податку та на підставі якого рішення сільської, селищної, міської ради застосовано ставку податку.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - Кодекс), який визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, окрім іншого: загальність оподаткування - кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу; презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункти 4.1.1., 4.1.4 пункту 4.1 Кодексу).

Податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу (пункт 6.1 статті 6 Кодексу).

Платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом (пункт 15.1 статті 15 Кодексу).

Статтею 8 Кодексу визначено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Кодексу до місцевих податків належать податок на майно.

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі (пункт 10.3 статті 10 Кодексу).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Кодексу, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

Якщо в рішенні органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також податкових пільг з їх сплати не визначено термін його дії, таке рішення є чинним до прийняття нового рішення (підпункт 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 Кодексу).

У свою чергу, відповідно до частини першої статті 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

За приписами підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Кодексу встановлено, що у разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів.

Таким чином, Кодексом встановлений обов`язок платника податку сплачувати податок на майно за відповідний звітний період незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

У свою чергу, порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначає стаття 266 Кодексу.

Так, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Кодексу).

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.1 статті 266 Кодексу).

За приписами підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Кодексу, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Кодексу).

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Кодекс, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Кодексу).

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Кодексу податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, визначені в абзаці першому цього підпункту, що надсилаються платнику податку, повинні містити щодо кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема, але не виключно, інформацію про адресу місцезнаходження об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, його площу, ставки та надані фізичним особам пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 прийнято «Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Києві» (у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974) (далі - Положення).

За змістом Таблиці №1 до Додатку №1 до Положення до вказаного рішення визначено, що за кодом 42.1 «Гаражі наземні» застосовується ставка податку за 1 кв. метр 0,4 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, а за кодом 1252,9 «Склади та сховища інші-2» застосовується ставка податку за 1 кв. метр 1,0 відсоток розміру мінімальної заробітної плати.

Для справляння податку у порядку ст.266 Податкового кодексу України визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є: 1) місце розташування об`єкта (тобто адреса будівлі); 2) тип об`єкта (тобто тип чи категорія будівлі).

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 Податкового кодексу України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Інструментом ідентифікації об`єктів нерухомості в частині їх належності до відповідних типів нерухомого майна, є, зокрема, Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 (ДК 018-2000) (далі за текстом - Класифікатор), як складова частина Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації, призначений для використання органами центральної виконавчої влади та всім суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні.

Визначення належності суб`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.

ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №822/2624/16.

Відповідно до експертного висновку АС4 № 2027301 від 30.09.2021 щодо вірності здійсненої фізичною особою ОСОБА_1 класифікації об`єктів нерухомого майна, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за державним класифікатором будівель та споруд ДК 018:2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507 і додатку до нього «Перелік об`єктів нерухомого майна фізичної особи ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із зазначенням назви об`єкта (тип об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості), функціонального призначення (використання) об`єкта та визначеного нами коду об`єкта за державним класифікатором будівель та споруд ДК018:2000».

Враховуючи експертні висновки АС4 № 2027301 від 30.09.2021 та АС1 № 2027306 від 30.09.2021, відповідач мав нарахувати позивачу за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями наступні суми податку:

- №0-2655 від 30.06.2021 суму в розмірі 98 821,80 грн, замість нарахованої суми в розмірі 370 472,67 грн (необхідно застосовувати коефіцієнт 1);

- № 0-2655 від 30.06.2021 суму в розмірі 25 288,00 грн, замість нарахованої суми в розмірі 37 932,18 грн (необхідно застосовувати коефіцієнт 1);

- № 0-2655 від 30.06.2021 суму в розмірі 33 218,43 грн, замість нарахованої суми в розмірі 49 827,65 грн (необхідно застосовувати коефіцієнт 1);

- № 0-2655 від 30.06.2021 суму в розмірі 112 032,32 грн, замість нарахованої суми в розмірі 168 048,47 грн (необхідно застосовувати коефіцієнт 1);

- № 0-2655 від 30.06.2021 суму в розмірі 656,34 грн, замість нарахованої суми в розмірі 984,25 грн (необхідно застосовувати коефіцієнт 1);

- № 0-2655 від 30.06.2021 суму в розмірі 18 395,69 грн, замість нарахованої суми в розмірі 25 085,03 грн (необхідно застосовувати коефіцієнт 1).

Таким чином, з огляду на вказані вимоги Податкового кодексу України та враховуючи рішення міської ради, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, повинен розраховуватися наступним чином за ставкою 1% розміру мінімальної заробітної плати за 1 квадратний метр.

Суд першої інстанції вірно вказав, що з огляду на інформацію, що міститься у податкових повідомленнях-рішеннях №0-2655 від 30.06.2021 на суму 370 472,67 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 37 932,18 грн; №0-22655 від 30.06.2021 на суму 49 827,65 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 168 048,47 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 984,25 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 25 085,03 грн не зрозуміло, як саме відповідачем було проведено розрахунок податкового зобов`язання, яку ставку застосовано, що слугувало базою для нарахування та чи враховано крім даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інші відомості, зокрема документи про право власності.

Крім того, приписами п.п. 2 п. 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, встановлено вичерпний перелік відомостей, які вносяться до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, який відповідно, не передбачає можливості внесення відомостей про класифікацію будівель та споруд за державним класифікатором ДК018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507.

Враховуючи вищевикладену інформацію, ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо вказаних об`єктів нерухомого майна підлягає визначенню, виходячи з типу нежитлової нерухомості - «склади сховища інші-2» в розмірі 1 відсоток за податковий період - 2020 рік.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 травня 2023 року у справі №380/10802/22.

Як вбачається з оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та відзиву, відповідач застосував іншу ставку для обрахування податку, ніж передбачена чинним податковим законодавством.

Крім того, Головним управлінням ДПС в м. Києві при складенні оскаржуваних податкових повідомлень-рішень було допущено порушенням вимог Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України №1204 від 28.12.2015, в частині форми та строків вручення.

Згідно п. 3 вказаного Порядку №1204, при складанні податкових-повідомлень рішень до них заноситься інформація, передбачена відповідними формами, встановленими цим Порядком.

Крім того, в цьому ж п. 3 Порядку №1204 передбачено, що у податковому повідомленні-рішенні зазначається або додається до нього детальний розрахунок податкового зобов`язання (за наявності), штрафних фінансових санкцій та пені (розрахунок пені додається у разі складання податкових повідомлень-рішень за формами «Р» (крім пені відповідно до статті 129 Податкового кодексу України), «Д» та «С»),

Однак, всупереч вказаним вимогам, ГУ ДПС в м. Києві не було зазначено в податкових повідомленнях-рішеннях розрахунку визначеного податкового зобов`язання та не було додано окремим додатком такого розрахунку, з огляду на що, не має змоги встановити, чому саме така сума податку була нарахована та яким чином контролюючий орган здійснив розрахунок податкового зобов`язання.

Крім того, Податковим кодексом України та Порядком оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України: №916 від 21.10.2015, передбачена можливість та визначено порядок оскарження платником податків рішень контролюючих органів.

Так, відповідно до п. 56.1. ст. 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Згідно п. 56.2 ст. 56 Податкового кодексу України у разі, якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, такий платник має право звернутися із скаргою про перегляд цього рішення до контролюючого органу вищого рівня.

Пунктом 56.12 Податкового кодексу України передбачено, що у випадку, якщо контролюючий орган самостійно визначає грошове зобов`язання платника податків за причинами, не пов`язаними Із порушеннями податкового законодавства, такий платник має право на адміністративне оскарження рішень контролюючого органу протягом 30 календарних днів, що настають за днем надходження податкового повідомлення-рішення (рішення) контролюючого органу.

Відповідач не надав обґрунтування щодо застосування саме такої ставки податку, який саме тип нежитлової будівлі взято за основу для нарахування податку та на підставі якого рішення сільської, селищної, міської ради застосовано ставку податку.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві №0-2655 від 30.06.2021 на суму 370 472,67 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 37 932,18 грн; №0-22655 від 30.06.2021 на суму 49 827,65 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 168 048,47 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 984,25 грн; №0-2655 від 30.06.2021 на суму 25 085,03 грн є протиправними та підлягають скасуванню.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Є.В. Чаку