Справа № 380/13869/22
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/13869/22 пров. № А/857/24031/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,

за участю секретаря судового засідання Ханащак С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна компанія «ПФ-Онікс» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року (судді Крутько О.В., ухвалене у відкритому судовому засіданні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Львів повний текст рішення складено 07.05.2025) у справі №380/13869/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна компанія «ПФ-Онікс» до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Заступника міського голови з питань економічного розвитку Москаленко Андрія Олександровича, Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради про визнання протиправними та скасування постанови і припису,-

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ Виробничо-комерційна компанія «ПФ-Онікс» звернулось з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, заступника міського голови з питань економічного розвитку Москаленко А.О., Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову № 0036 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 19 вересня 2022 року, винесену та підписану першим заступником міського голови, заступником міського голови з економічного розвитку Москаленко А.О.; визнати протиправним та скасувати припис Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради № 0004-вих-76915 від 23.09.2022 року про усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна компанія «ПФ-Онікс» подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Відзиву сторонами не подано.

ТзОВ Виробничо-комерційна компанія «ПФ-Онікс» подало до суду клопотання про долучення доказів, а саме копії технічних висновків за результатами обстеження конструкцій цегляної стіни в подвір`ї будинку на пл. Ринок у м. Львові, від 2021 та від 2025.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає, що апелянтом не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача Маковський І.Я. апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.09.2021 № 273502988, від 04.01.2021 № 239665665 нежитлові приміщення другого поверху під індексами 10,11,ХУІ, ХУІІ, ХУІІІ загальною площею 48,2 кв.м. та нежитлові приміщення інд. 8,9,9а, ХХ, ХХІ, ХХІІ, 13,14 загальною площею 85,3 кв.м. за адресою: Львівська обл, м. Львів, площа Ринок, будинок 40, належать на праві власності ТзОВ виробничо комерційна компанія ПФ-ОНІКС.

Будинок №40 на пл. Ринок, 40 є пам`яткою архітектури та містобудування національного значення згідно з Постановою РМ УРСР Про впорядкування справи обліку та охорони пам`яток архітектури на території Української РСР №970 від 24.08.1963, охоронний №326/37.

31.08.2022 проведено комісійне обстеження пам`ятки архітектури національного значення - будинку №40 на пл. Ринок, 40. Згідно акту обстеження виявлено проведення будівельних робіт в дворі та флігелі будинку пам`ятки архітектури національного значення на пл.Ринок,40. В дворі виявлено поглиблення рівня ґрунту, бетонування стін та влаштування перекриття. Також, виявлено повне руйнування триповерхової офіцини, а саме демонтаж внутрішніх і частково зовнішньої стіни, демонтаж даху, пониження рівня ґрунту, влаштовано балки з двотаврів.

За результатами розгляду акту про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини, фотофіксації порушення законодавства про охорону культурної спадщини перший заступник міського голови заступник міського голови з економічного розвитку А.Москаленко прийняв постанову № 0036 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 19.09.2022, згідно якої вирішено відповідно до статей 44, 45, 46 Закону України Про охорону культурної спадщини накласти на ТзОВ Виробничо-комерційна компанія "ПФ-Онікс" за проведення будь-яких незаконних робіт, що можуть завдати або завдали шкоди пам`ятці штраф у розмірі 170 000 грн. (сто сімдесят тисяч гривень).

23.09.2022 Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради видало припис про усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини № 0004-вих-76915, згідно якого зобов`язано ТзОВ Виробничо-комерційна компанія "ПФ-ОНІКС" негайно припинити роботи із демонтажу міжповерхового перекриття зі знищенням історичних балок перекриття, демонтаж внутрішніх і частково зовнішньої стіни, демонтаж даху, значне пониження ґрунту, влаштування балок з двотаврів, поглиблення рівня ґрунту у дворі, бетонування стін та влаштування перекриття, що завдали шкоди пам`ятці архітектури національного значення.

Не погоджуючись із прийнятими постановою і приписом, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень

Відповідно до частин 4, 5 статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Адміністративний суд у силу вимог частини 2 статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.

Відповідно до частини 1 статті 3 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

19 вересня 2013 року Верховна Рада України ратифікувала Рамкову конвенцію Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства, підписану Україною 31 жовтня 2007 року, шляхом прийняття Закону України № 581-VII.

Відповідно до преамбули до Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони цієї Конвенції, у тому числі й Україна, наголошуючи, зокрема, на значенні й потенціалі розумного використання культурної спадщини як ресурсу сталого розвитку та якості життя в постійно мінливому суспільстві, посилаючись на різні документи Ради Європи, особливо на Європейську культурну конвенцію (1954 року), Конвенцію про охорону архітектурної спадщини Європи (1985 року), Європейську конвенцію про охорону археологічної спадщини (переглянуту) (1992 року) та Європейську ландшафтну конвенцію (2000 року), домовилась: визнавати індивідуальну та колективну відповідальність стосовно культурної спадщини; наголошувати на тому, що збереження культурної спадщини та її стале використання спрямовані на розвиток людського потенціалу та якості життя; уживати необхідних заходів для застосування положень Конвенції щодо: - ролі культурної спадщини у створенні мирного та демократичного суспільства, а також у процесах сталого розвитку культурного різноманіття та сприяння йому; - найліпшої ефективної реалізації повноважень усіх відповідних громадських, інституційних та приватних учасників (пункти b, c, d статті 1 Конвенції).

Сторони Конвенції зобов`язуються, зокрема: визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства; підвищувати цінність культурної спадщини через її виявлення, вивчення, тлумачення, захист, збереження та представлення; сприяти захистові культурної спадщини як важливого фактору для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості; визнавати цінність культурної спадщини, яка знаходиться на територіях під їхньою юрисдикцією, незалежно від її походження; розробляти інтегровані стратегії для сприяння виконанню положень цієї Конвенції ( пункти a, b, e, f, g статтею 5 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства).

Аналогічні зобов`язання передбачені статтею 4 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини (ратифікованої Указом Президії Верховної Ради № 6673-XI (6673-11) від 4 жовтня 1988 року), відповідно до якої кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї. З цією метою вона прагне діяти як власними зусиллями, максимально використовуючи наявні ресурси, так і, за необхідності, використовувати міжнародну допомогу і співробітництво, якими вона може користуватися, зокрема, у фінансовому, художньому, науковому й технічному відношеннях.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що збереження об`єктів культурної спадщини, їх охорона, яка полягає, у тому числі, у запобіганні їх руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема у результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, забезпеченні захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, є одним із пріоритетних і головних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування (постанови від 31.01.2023 у справі №640/8728/21, від 12.12.2023 у справі №380/13557/21).

Відповідно до ч. 3 статті 17 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності від 17.02.2011 №3038-VI, для населених пунктів, занесених до Списку історичних населених місць України, в межах визначених історичних ареалів у складі генерального плану населеного пункту визначаються режими регулювання забудови та розробляється історико-архітектурний опорний план, в якому зазначається інформація про об`єкти культурної спадщини.

Статтею 1 Закону України Про охорону культурної спадщини від 08.06.2000 №1805-ІІІ (далі - Закон №1805-ІІІ) передбачено, що історичний ареал населеного місця - це частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або ж періодів розвитку.

Так, з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару (ч.1 ст.32 Закону №1805-III).

Згідно з ч. 7 ст. 32 Закону №1805-III на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Системний аналіз викладених норм дає змогу дійти висновку, що у зонах охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, які занесені до Списку історичних населених місць України, встановлено особливий режим регулювання забудови, серед іншого, у таких зонах забороняється проведення будівельних, земляних робіт без попереднього отримання дозволу в органах охорони культурної спадщини.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №1805-ІІІ державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Частиною 6 статті 3 Закону №1805-ІІІ встановлено, що рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) органів охорони культурної спадщини, прийняті в межах їхньої компетенції, є обов`язковими для виконання юридичними і фізичними особами.

Відповідальність же юридичних осіб за порушення законодавства про охорону культурної спадщини передбачена ст.44 Закону №1805-III, згідно з положеннями ч.ч.1, 2 якої, відповідний орган охорони культурної спадщини накладає на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт фінансові санкції, зокрема за проведення будь-яких незаконних робіт, що можуть завдати або завдали шкоди пам`ятці, її території, охоронюваній археологічній території, охоронним зонам, історичним ареалам населених місць, - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Рішення органу охорони культурної спадщини про застосування фінансових санкцій може бути оскаржено до суду.

Порядок застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини встановлений у статті 45 Закону України № 1805-III та у розділі ІІ Порядку оформлення документів щодо застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини, затвердженого рішенням виконкому від 23.03.2018 № 321 (далі - Порядок № 321).

У силу вимог ст. 45 Закону №1805-III фінансові санкції, передбачені у ст. 44 цього Закону, накладаються керівником, заступниками керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, головою чи заступником голови обласної, районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, головою чи заступником голови відповідної місцевої ради після розгляду матеріалів, які засвідчують факт правопорушення.

Про вчинення правопорушення, зазначеного у ст. 44 цього Закону, особою, уповноваженою органом охорони культурної спадщини, складається акт. Керівник юридичної особи, стосовно якої складено акт, протягом трьох днів з моменту отримання акта може подати письмові пояснення до нього. Акт разом з іншими документами, що стосуються справи, у десятиденний термін з моменту складення акта надсилається посадовій особі, яка має право накладати фінансові санкції.

Рішення про накладення фінансових санкцій приймається протягом 10 днів після отримання документів, зазначених у частині другій цієї статті. Рішення про накладення фінансових санкцій оформлюється постановою, що надсилається юридичній особі, на яку накладено фінансові санкції.

Аналогічні положення викладені і в Порядку № 321.

Тобто, процедура притягнення юридичної особи до відповідальності на підставі Закону №1805-III включає складання акта про вчинення правопорушення та розгляд посадовою особою, яка має право накладати фінансові санкції, матеріалів, що засвідчують факт правопорушення.

Суд на підставі матеріалів справи встановив, що 31.08.2022 проведено комісійне обстеження пам`ятки архітектури національного значення - будинку №40 на пл. Ринок, 40 та виявлено проведення будівельних робіт в дворі та флігелі будинку пам`ятки архітектури національного значення на пл.Ринок,40, поглиблення рівня ґрунту, бетонування стін та влаштування перекриття. Також, виявлено повне руйнування триповерхової офіцини, а саме демонтаж внутрішніх і частково зовнішньої стіни, демонтаж даху, пониження рівня ґрунту, влаштовано балки з двотаврів.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що позивач не спростовує наявність виявлених порушень, а покликається виключно на дві обставини, а саме: на наявність процедурних порушень при винесенні оскаржуваної постанови та на те, що жодних робіт на об`єкті позивачем не проводилось.

Суд бере до уваги, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Перевіряючи вплив зазначених порушень на законність притягнення позивача до відповідальності суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18, згідно з якою ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення. Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Колегія суддів наголошує, що у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

З огляду на вищевикладене, оцінюючи доводи апелянта про відсутність акту на який посилається відповідач, однак не було доведено наявності порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваного рішення, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до відповідальності, адже постанова № 0036 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 19.09.2022 прийнята уповноваженим суб`єктом першим заступником міського голови - заступником міського голови з економічного розвитку А.Москаленко. Фінансові санкції застосовано у передбаченому ст.44 Закону №1805-III розмірі. Фактичні обставини щодо проведення ТзОВ виробничо-комерційна компанія "ПФ-Онікс" незаконних робіт, що завдали шкоди пам`ятці архітектури національного значення будинку на пл. Ринок, 40 у м. Львові встановлені при розгляді Львівським окружним адміністративним судом та Восьмим апеляційним адміністративним судом справи № 380/17548/22, отже відповідач правомірно застосував до позивача згідно оскарженої постанови фінансові санкції за порушення законодавства про охорону культурної спадщини.

У рішенні Львівського окружного адміністративного суду 25 серпня 2023 року та постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2024 у справі 380/17548/22 зазначено, що 31.08.2022 проведено комісійне обстеження будинку пам`ятки архітектури національного значення №40 на пл. Ринок, 40. Згідно акта обстеження виявлено проведення будівельних робіт в дворі та флігелі будинку пам`ятки архітектури національного значення на пл.Ринок,40. В дворі виявлено поглиблення рівня ґрунту, бетонування стін та влаштування перекриття. Також, виявлено повне руйнування триповерхової офіцини, а саме демонтаж внутрішніх і частково зовнішньої стіни, демонтаж даху, пониження рівня ґрунту, влаштовано балки з двотаврів. Як вказано у акті, вказаний будинок є пам`яткою архітектури та містобудування національного значення згідно з Постановою РМ УРСР Про впорядкування справи обліку та охорони пам`яток архітектури на території Української РСР №970 від 24.08.1963, охоронний №326/37. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлові приміщення другого поверху під індексами 10,11,ХУІ, ХУІІ, ХУІІІ загальною площею 48,2 кв.м. та нежитлові приміщення інд. 8,9,9а, ХХ, ХХІ, ХХІІ, 13,14 загальною площею 85,3 кв.м. належать на праві власності відповідачу ТзОВ виробничо комерційна компанія ПФ-ОНІКС.

Згідно оскаржуваного припису про усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини від 23.09.2023 № 0004-вих-76915 зобов`язано ТзОВ виробничо-комерційна компанія "ПФ-ОНІКС негайно припинити роботи із демонтажу міжповерхового перекриття зі знищенням історичних балок перекриття, демонтаж внутрішніх і частково зовнішньої стіни, демонтаж даху, значне пониження ґрунту, влаштування балок з двотаврів, поглиблення рівня ґрунту у дворі, бетонування стін та влаштування перекриття, що завдали шкоди пам`ятці архітектури національного значення.

Покликання позивача на те, що ним не проводились жодні роботи з реконструкції об`єкта культурної спадщини за адресою: пл.Ринок, 40 (нежитлове приміщення), м. Львів, 79008, суд до уваги не бере, оскільки відповідальність за збереження пам`ятки архітектури покладається на її власника. Відповідач законно зобов`язав саме позивача припинити роботи, що завдають шкоди пам`ятці архітектури місцевого значення.

Також належить звернути увагу, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду 25 серпня 2023 року, яке набрало законної сили, адміністративний позов Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради (79000, м. Львів, вул. Валова,20, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо комерційна компанія ПФ-ОНІКС за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Львівської міської ради (79006, м. Львів, пл.Ринок,1, ) про зобов`язання відновити пам`ятку архітектури - задоволено повністю. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо комерційна компанія ПФ-ОНІКС (79067, м. Львів, вул. Т.Глинянський,152, ) відновити пам`ятку архітектури, що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Ринок,40 (нежитлові приміщення другого поверху під індексами 10,11,ХУІ, ХУІІ, ХУІІІ загальною площею 48,2 кв.м. та нежитлові приміщення інд. 8,9,9а, ХХ, ХХІ, ХХІІ, 13,14 загальною площею 85,3 кв.м.).

Тобто, згідно зазначеного судового рішення саме ТзОВ виробничо-комерційна компанія ПФ-ОНІКС визначено відповідальним суб`єктом за вчинення дій, що завдали шкоди пам`ятці архітектури.

Колегія суддів звертає увагу, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною 4 статті 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, за змістом частини 4 статті 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас, передбачене частиною 4 статті 78 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.10.2020 по справі №814/435/18, даючи визначення інституту «преюдиції» та порядку його застосування під час судового розгляду.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, рішення судів, які набрали законної сили, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та його рішення, яке є законним та обґрунтованим.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна компанія «ПФ-Онікс» залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі №380/13869/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

З.М. Матковська

Повний текст постанови складено і підписано 29.09.2025