Справа № 640/5634/20
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року справа №640/5634/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до Голови Комісії з реорганізації Головного управління ДФС у м. Києві Малихіної Оксани Михайлівни, третя особа: Головне управління ДПС у м. Києві, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Комісії з реорганізації Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 03 лютого 2020 року №11-о "Про звільнення";

- поновити позивача з 06 лютого 2020 року на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за відшкодуванням ПДВ у сфері торгівлі та послуг управління координації та моніторингу відшкодування ПДВ в ГУ ДФС у м. Києві;

- стягнути з ГУ ДФС у м. Києві на користь позивача розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 лютого 2020 року;

- поновити позивача з 06 лютого 2020 року на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за відшкодуванням ПДВ у сфері торгівлі та послуг управління координації та моніторингу відшкодування ПДВ в Головному управлінні ДПС у м. Києві (як правонаступнику ГУ ДФС у м. Києві), у разі якщо на момент ухвалення рішення в справі юридична особа - ГУ ДФС у м. Києві буде припинена.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2020 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Вказаною ухвалою залучено в якості співвідповідача по справі - Головне управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.10.2020 замінено відповідача у справі №640/5634/20 - Головне управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ) на правонаступника - Головне управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2021 ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року залишена без змін.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.11.2023 справу прийнято до провадження та ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю наказу Голови Комісії з реорганізації Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 03 лютого 2020 року №11-о про звільнення позивача з посади заступника начальника управління - начальника відділу контролю за відшкодуванням ПДВ у сфері торгівлі та послуг управління координації та моніторингу відшкодування ПДВ в ГУ ДФС у м. Києві у зв`язку із реорганізацією юридичної особи.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з травня 1999 року по лютий 2020 року працював в органах податкової служби.

Наказом Голови Комісії з реорганізації ГУ ДФС у м. Києві 03.02.2020 прийнято наказ №11-о «Про звільнення», яким у зв`язку із реорганізацією Головного управління ДФС у м. Києві шляхом приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві, на підставі постанов Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», відповідно до наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 01.08.2019 №1-рг «Про реорганізацію Головного управління ДФС у м. Києві» припинено державну службу та звільнено 05.02.2020 ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу контролю за відшкодуванням ПДВ у сфері торгівлі та послуг управління координації та моніторингу відшкодування ПДВ в ГУ ДФС у м. Києві у зв`язку з реорганізацією та скороченням чисельності відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Підстава прийняття вказаного наказу: попередження про наступне вивільнення та акт про відмову від ознайомлення та підписання «Попередження про наступне вивільнення».

Позивач, вважаючи протиправним наказ відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України Про державну службу від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон України №889-VIII).

За приписами ст. 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апарату (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Частинами першою - третьою статті 5 Закону №889- VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною першою статті 40 Кодексу законів про працю, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Отже, частина четверта статті 40 цього ж Кодексу встановлює особливості застосування положень частини 2 статті 40, статті 49-2 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу.

Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 87 Закону №889- VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, реорганізація державного органу.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" №117-ІХ від 19.09.2019 року внесено зміни до Закону України "Про державну службу", які набрали чинності 25.09.2019 року.

Внаслідок цих змін пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", який передбачає підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, викладено у такій редакції: "скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу".

Тобто, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, передбаченими пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців,

- скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців,

- реорганізація державного органу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби. Реорганізовано територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України № 537 від 19.06.2019 року Державною фіскальною службою України видано наказ від 31 липня 2019 рок № 7-рг «Про реорганізацію Головних управлінь ДФС в областях та м. Києві».

Головне управління ДФС у м. Києві є територіальним органом Державної фіскальної служби який підпорядковується Державній фіскальній службі та забезпечує реалізацію повноважень ДФС на території м. Києва.

На виконання наказу ДФС України від 31 липня 2019 року № 7-рг «Про реорганізацію Головних управлінь ДФС в областях та м. Києві», наказом ГУ ДФС у м. Києві від 01 серпня 2019 року № 1-рг «Про реорганізацію Головного управління ДФС у м. Києві» розпочато процедуру реорганізації ГУ ДФС у м. Києві.

Згідно наказу ГУ ДФС у м. Києві № 2828 від 06.03.2019 «Про введення в дію Штатного розпису Головного управління ДФС у м. Києві» на 2019 рік затверджено штат у кількості 3 810 штатних одиниць.

Разом з тим, наказом ГУ ДФС у м. Києві № 8 від 27 лютого 2020 року «Про введення в дію Організаційної структури та Штатного розпису на 2020 рік Головного управління ДФС у м. Києві» затверджено новий штат у кількості 998 штатних одиниць.

Таким чином, внаслідок реорганізації у ГУ ДФС у м. Києві відбулось скорочення чисельності на 2 812 штатних одиниць.

Отже, факт скорочення чисельності працівників встановлюється шляхом порівняння штатних розписів юридичної особи до і після її реорганізації, про що позивачем не зазначено.

Підставою припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Таким чином, в ГУ ДФС у м. Києві проводилась реорганізація та скорочення чисельності працівників Головного управління. Як наслідок, це є підставою для звільнення з державної служби згідно з п. 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно приписів частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тобто, працівник поновлюється на тій же посаді, з якої відбувалось таке звільнення, а не на іншій.

Однак у ГУ ДФС у м. Києві затверджено новий штатний розпис, оскільки попередня структура зазнала значних змін, у складі якої відсутня попередня посада позивача.

Таким чином, є доведеним встановлення факту, що під час реорганізації ГУ ДФС у м. Києві відбулося скорочення його чисельності.

У позовній заяві позивач як на доказ порушення своїх прав посилається на План заходів з реорганізації ГУ ДФС у м. Києві.

Однак, відповідач наголошує, що План заходів з реорганізації ГУ ДФС у м. Києві є внутрішнім документом, пов`язаним із строками виконання певних дій, а не документом, який гарантує трудові або фінансові взаємовідносини.

Отже, припинення державної служби при скороченні чисельності або штату державних службовців, ліквідації чи реорганізації державного органу може мати місце лише за умови, якщо відсутня можливість пропозиції такому працівникові іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Законом України від 12.12.2019 року № 378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» внесено зміни до статті 49-2 Кодексу законів про працю України, а саме доповнено новим пунктом:

"Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.

Отже, вищезгаданим нормативним актом внесено уточнення до порядку скорочення державних службовців, а саме при скороченні державного службовця установи не зобов`язані виконувати норму про переведення за його згодою на іншу роботу (ч.2 ст. 40 КЗпП), як і норму про переважне право на залишення на роботі (ч.2 ст. 42 КЗпП). Ці норми Кодексу законів про працю на державних службовців не поширюються. Вказані зміни набрали чинності з 02 лютого 2020 року.

Враховуючи той факт, що оскаржуваний наказ було видано 03 лютого 2020 року, а ГУ ДФС у м. Києві попередив позивача персонально про наступне вивільнення заздалегідь.

Судом встановлено, що 04.12.2019 начальником відділу організації навчання персоналу управління кадрового забезпечення та розвитку персоналу Яременко І.С. спільно з начальником відділу кадрового адміністрування управління кадрового забезпечення та розвитку персоналу Баглик Ж.Ф. заступником начальника відділу правового супроводження діяльності управління правового забезпечення Ісаєвим С.П. складено акт про те, що ОСОБА_1 , заступник начальника управління - начальник відділу контролю за відшкодуванням ПДВ у сфері торгівлі та послуг управління координації та моніторингу відшкодування ПДВ ГУ ДФС у м. Києві був ознайомлений та відмовився від підпису попередження про наступне вивільнення його з займаної посади у зв`язку з реорганізацією ГУ ДФС у м. Києві.

Отже, твердження позивача про те, що він належним чином не повідомлявся про наступне вивільнення, не підтверджується матеріалами справи.

Вказана правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №380/3551/20, від 19 вересня 2022 року у справі №380/3444/20.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд приходить до висновку, що наказ Голови Комісії з реорганізації Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 03 лютого 2020 року №11-о "Про звільнення" прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому в задоволенні позовних вимог про його скасування має бути відмовлено.

У зв`язку із тим, що судом визнається правомірним наказ Голови Комісії з реорганізації Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 03 лютого 2020 року №11-о "Про звільнення", задоволеними також не можуть бути позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за відшкодуванням ПДВ у сфері торгівлі та послуг управління координації та моніторингу відшкодування ПДВ в ГУ ДФС у м. Києві та стягнення на користь позивача розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вони є похідними вимогами від первинної вимоги.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підставі викладено у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову та у зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.