Справа № 240/2448/24
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Житомир справа № 240/2448/24

категорія 102090000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення №2842 від 30.12.2023 начальника 1 групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » шостого ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенанта ОСОБА_2 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що рішенням начальника 1 групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » шостого ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенанта ОСОБА_2 від 30.12.2023 №2842 йому відмовлено у перетині державного кордону, з причин відсутності підстав на право перетинання державного кордону, у зв`язку із неподанням на паспортний контроль документів, які надають право перетину державного кордону України в умовах воєнного стану. Вважаючи рішення про відмову в перетині державного кордону громадянину України протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених прав та інтересів.

Після усунення позивачем недоліків позову, ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.03.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

24.04.2024 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вх. №23609/24, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що позивачем не надано усіх необхідних документів на підтвердження мети перетинання державного кордону України, а саме: не підтвердив утримання ним трьох дітей, та не надав доказів приналежності позивача до категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, адже остання відмітка у військовому квитку від 27.02.2023 "Взято на військовий облік військовозобов`язаних", що свідчить про правомірність оскаржуваного рішення.

30.04.2024 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив вх. №24686/24, відповідно до змісту якої позивач проти доводів відзиву заперечує, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, з підстав, що викладені у позовній заяві та даній відповіді на відзив.

Згідно з положеннями частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 30.12.2023 автобусом Житомир-Варшава позивач прибув до пункту пропуску через державний кордон України « ІНФОРМАЦІЯ_2 » шостого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Для перетину кордону позивачем, на його думку, надано передбачені статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-ХІІ (далі - Закон №3857-ХІІ) документи, що дають право громадянину України на виїзд з України, зокрема: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, військовий квиток, посвідчення учасника бойових дій, свідоцтва про народження дітей (а.с.8-17).

Однак, начальник 1 групи відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » лейтенант ОСОБА_3 в усній розмові повідомив, що не дає позивачу дозволу на перетин державного кордону, при цьому, як стверджує позивач, йому не було пояснено з яких підстав йому відмовлено у перетині кордону, надано письмове рішення від 30.12.2023 №2842, в якому вказано, що підставою відмови є: «не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки» (а.с.21).

Вважаючи рішення відповідача необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовим відносинам, суд дійшов наступних висновків.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України від 05.11.2009 №1710-VI "Про прикордонний контроль" (далі - Закон №1710-VI).

Частиною 1 статті 2 Закону №1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Відповідно до абзацу першого частини 1 статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України Про Державну прикордонну службу України, іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

За приписами частини 1 статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом МВС України від 05.06.2023 №457.

Так, у рішенні, поміж іншого, зазначається причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження.

Обґрунтовуючи відмову у перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні від 30.12.2023 №2842 зазначив, що ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указу Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", Закону України "Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтверджують мету своєї поїздки (а.с.21).

У контексті зазначеного, суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні Державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Також, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень суб`єктивізує акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).

Повертаючись до обставин у цій справі, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону, відповідач лише послався на Правила перетинання державного кордону громадянами України, проте не зазначив конкретну норму (пункт, статтю) законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.

Також, спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.

Крім того, причиною відмови у перетинанні кордону вказано "не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки".

На думку суду, наведена в оскаржуваному рішенні причина є формальною та необґрунтованою, оскільки позивач повідомив мету поїздки прикордонному пункту.

З огляду на вказане, рішення від 30.12.202 №2842 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається у можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, суд враховує висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №380/11916/22, які відповідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Виходячи зі змісту заяв по суті справи щодо фактичної підстави для відмови позивачу в перетинанні державного кордону, суд додатково зазначає таке.

Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 (далі - Правила №57) визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Згідно ч.2 Правил №57 перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу.

У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.

Судом встановлено, що під час паспортного контролю 30.12.2023 у пункті пропуску через митний кордон України «Ягодин» ОСОБА_1 було надано уповноваженим працівникам державної прикордонної служби комплект документів, зокрема: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, військовий квиток, посвідчення учасника бойових дій, свідоцтва про народження дітей (а.с.8-17).

Таким чином, судом встановлено, що позивач під час проходження паспортного контролю надав працівникам прикордонної служби усі документи, зазначені у переліку, які дають йому право на перетин державного кордону України.

За таких обставин, суд вважає, що у позивача було наявне право на перетин державного кордону згідно умов, що визначені Правилами №57.

Однак, незважаючи на те, що позивачем було надано весь комплект документів, що підтверджують законність виїзду ОСОБА_1 за межі території України, відповідачем незаконно та протиправно було відмовлено у перетині державного кордону України.

Крім цього, у оскаржуваному рішенні не вказані чіткі причини (підстави) відмови в перетині державного кордону України громадянину України, зокрема, які документи потрібно надати громадянину.

Решта доводів, зазначених у відзиві на позовній заяві не були причиною відмови у перетинанні державного кордону, зокрема щодо не підтвердження перебування дітей на утриманні через розлучення, тощо.

Відтак, рішення відповідача, з огляду на наведені в ньому причини (підстави), є таким, що не відповідає критеріям законності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, а тому таке підлягає скасуванню як протиправне.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постанові від 12.11.2024 у справі №380/11916/22 (адміністративне провадження №К/990/17446/23).

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не було доведено в судовому порядку належними та допустимими доказами правомірність відмови у перерахунку пенсії, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд стягує судові витрати позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 243, 262 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 30.12.2023 №2842 начальника 1 групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » шостого ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенанта ОСОБА_2 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Гурін

02.10.25