Справа № 240/6180/25
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Житомир справа № 240/6180/25

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу період роботи з 20.11.2001 по 18.05.2002 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 26.06.1986 та призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 21.11.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є потерпілою особою від Чорнобильської катастрофи 3 категорії. Наголошує, що звернувся до відповідача про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Однак, пенсійним органом прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, оскільки документами не підтверджено достатній період проживання або праці у зоні гарантованого добровільного відселення для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи". Проте позивач не погоджується із таким рішенням відповідача, що і слугувало підставою для звернення до суду.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідачі - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, надіслали до суду відзиви на позовну заяву, в яких просять відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Враховуючи принцип екстериторіальності, розгляд заяви та наданих документів щодо призначення пенсії за віком здійснено Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області та 12.08.2024 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796, в зв`язку з непідтвердженим фактом проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років та відсутністю необхідного страхового стажу. Вважають дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області правомірними та вмотивованими, a позов - необґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без задоволення.

Розглянувши дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), а також дослідивши подані сторонами документи, суд встановив таке.

Судом встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 21.11.2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком.

Враховуючи принцип екстериторіальності, розгляд заяви та наданих документів щодо пенсії за віком здійснено Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яким прийнято рішення від 27.11.2024 №16 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796, оскільки не підтвердженого факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років та відсутній необхідний страховий стаж.

В рішенні зазначено, що до страхового стажу не зарахований період отримання матеріальної допомоги по безробіттю згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 з 20.11.2001 по 18.05.2002, оскільки до страхового стажу підлягає зарахуванню матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації; до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період з 01.09.1986 по 25.06.1990 в смт. Лугини Коростенського району Житомирської області, згідно довідки від 04.11.2024 №1956, виданої Виконавчим комітетом Лугинської селищної ради Житомирської області, оскільки згідно відомостей диплома НОМЕР_2 заявник навчався у Житомирському сільськогосподарському технікумі з 01.09.1986 по 25.06.1990, а також період проживання з 03.07.1990 по 23.05.1992, оскільки заявник згідно військового квитка НОМЕР_3 проходив строкову військову службу. Період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 31.08.1986, з 26.06.1990 по 02.07.1990, з 24.05.1992 по 04.11.2024 відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - 32 роки 09 місяців 24 дні (станом на 01.01.1993 0 років 11 місяців 21 день).

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Частиною третьою статті 55 Закону № 796-XII прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Відповідно до абзацу 2 частини 4 ст. 26 Закону наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Статтею 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII(далі - Закон №1788-XII) визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

За змістом пункту 3 частини першої статті 11 Закону №796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

У пункті 3 частини першої статті 14 Закону №796-XII визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Згідно зі статтею 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені статтею 55 Закону №796-XII.

Згідно статті 65 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Судом встановлено, що позивач є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 01.08.1994.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1), передбачено, що при призначенні (перерахунку) пенсії за віком надаються, зокрема документи, які засвідчують особливий статус особи, та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування.

Підпунктом «ґ» пункту 7 Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком подаються посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на відповідних територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішення від 27.11.2024 №16 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796, оскільки позивачем не підтверджено факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років та відсутній необхідний страховий стаж.

В обґрунтування прийнятого рішення пенсійний орган вказав, що до 01.01.1993 за наданими документами заявник проживав в третій зоні - 0 років 11 місяців 21 день, всього термін проживання у зазначеній зоні становить 32 роки 9 місяців 24 дні. Страховий стаж роботи заявника становить 31 рік 10 місяців 23 дні.

Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено таке.

Щодо незарахування періоду отримання матеріальної допомоги по безробіттю згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 з 20.11.2001 по 18.05.2002, суд зазначає, що згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.06.1986 позивач у період з 20.11.2001 до 18.05.2002 отримував матеріальну допомогу по безробіттю.

Статтею 25 Закону України «Про зайнятість населення» від 01.03.1991 року №803-ХІІ (в редакції, чинній на час призначення позивачу матеріальної допомоги) встановлено, що держава створює умови незайнятим громадянам у поновленні їх трудової діяльності та забезпечує їм такі види компенсацій: а) надання особливих гарантій працівникам, вивільнюваним з підприємств, установ, організацій; б) виплата матеріальної допомоги в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації; в) виплата в установленому порядку допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги по безробіттю; г) подання додаткової матеріальної допомоги безробітному громадянину і членам його сім` ї з урахуванням наявності осіб похилого віку і неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні.

З аналізу вказаної норми слідує, що законодавець розмежовує поняття допомога по безробіттю та матеріальна допомога по безробіттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про зайнятість населення» безробітні після закінчення строку виплати допомоги по безробіттю можуть одержувати протягом 180 календарних днів матеріальну допомогу по безробіттю у розмірі до 75 процентів встановленої законодавством мінімальної заробітної плати за умови, що середньомісячний сукупний доход на члена сім`ї не перевищує встановленого законодавством неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно пункту «а» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до стажу роботи зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Тому незарахування відповідачами періоду з 20.11.2001 по 18.05.2002 до страхового стажу позивача є протиправним.

Щодо періоду проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, суд зазначає таке.

Позивачем надано довідку №1956 від 04.11.2024, видану Лугинською селищною радою, в якій зазначено, що гр. ОСОБА_1 був зареєстрований та постійно проживав в селищі Лугини Коростенського району Житомирської області, зокрема: по АДРЕСА_1 з 26.04.1986 по 01.04.1994; по АДРЕСА_2 з 01.04.1994 по 14.12.1998; по АДРЕСА_3 з 14.12.1998 по 16.07.2001 в місцевості, яка згідно з Постановою КМ України №106 від 23.07.1991 року відноситься до третьої зони - зони гарантованого добровільного відселення в зв`язку з аварією на ЧАЕС. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №807-IX від 17.07.2020 територія ліквідованого Лугинського району увійшла до Коростенського району Житомирської області.

В свою чергу, згідно диплому НОМЕР_2 від 28.06.1990 позивач в 1986 році вступив до Житомирського сільськогосподарського технікуму та в 1990 році закінчив повний курс названого училища з одержанням середньої освіти за професією технік-механік.

Тобто вказаним документом підтверджується факт навчання позивача в Житомирському сільськогосподарському технікумі в період з 01.09.1986 по 25.06.1990, що спростовує відомості щодо проживання позивача у вказаний період в селищі Лугини Коростенського району Житомирської області.

Суд зазначає, що оскільки навчання зазвичай є тривалим періодом, протягом якого особа постійно перебуває (проживає) в певному місці, такий період може бути прирівняний до постійного проживання або роботи в зоні радіаційного забруднення і враховані під час призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку лише за умови, що останні безпосередньо навчалися в забрудненій зоні і зазначене буде підтверджено відповідними документами, які однозначно вказують на місцезнаходження позивача у радіоактивній зоні протягом відповідного періоду (постанова Верховного Суду від 11.11.2024 у справі №460/19947/23).

Окрім того, варто зауважити, що відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.06.1986 позивач у період з 03.07.1990 до 23.05.1992 проходив військову службу.

Вказане також підтверджується військовим квитком НОМЕР_3 від 26.06.1990.

Водночас, інформації про місце дислокації цієї військової частини, яка б давала підстави для однозначного висновку про її місцезнаходження на території, яка відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, ані військовий квиток, ані жодний інший документ, який надавався позивачем до пенсійного органу разом із заявою про призначення пенсії, не містять.

Суд наголошує, що законодавець пов`язує виникнення права на зниження пенсійного віку для призначення пенсії за віком із фактом саме фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку із постійним (а не з періодичним) проживанням в такій місцевості з огляду на тривалий вплив радіації на організм людини. Постійне місце навчання на денній формі/служба в армії нерозривно пов`язане з постійним місцем проживанням особи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що на виконання положень Закону №1058-ІV постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок № 22-1).

Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:

для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17, від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17, від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23.

Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Тобто, враховуючи викладене, в межах даної справи підлягає встановленню факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.

Разом з тим, суд враховує твердження позивача, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує особливий статус. Однак, вважає за необхідне вказати, що вказаним Законом №796-ХІІ підтверджується, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії. Однак, користування пільгами, визначеними Законом, та наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням віку відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ.

В свою чергу, позивачем не надано інших доказів, які б підтверджували факт його постійного проживання в період з 01.09.1986 по 25.06.1990 в смт. Лугини Коростенського району Житомирської області.

Враховуючи висновки Верховного Суду відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, а також зважаючи на вказані обставини, суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", викладену в рішенні №№16 від 27.11.2024, в частині незарахування періоду отримання матеріальної допомоги по безробіттю згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 26.06.1986.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію за віком на пільгових умовах з дня звернення, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки саме відповідач наділений повноваженнями щодо розрахунку стажу, віку та призначення пенсії, з метою ефективного захисту права позивача на належне пенсійне забезпечення, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, як територіальний орган Пенсійного фонду України, на території якого зареєстроване місце проживання позивача, зарахувати до страхового стажу період отримання матеріальної допомоги по безробіттю згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 26.06.1986 та повторно розглянути заяву позивача від 21.11.2024 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки судом обрано інший спосіб захисту порушеного права ніж просив позивач, позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Питання відшкодування судового збору вирішується на підставі положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028, ) про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №№16 від 27.11.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 в частині незарахування періоду отримання ним матеріальної допомоги по безробіттю згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 26.06.1986.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період отримання матеріальної допомоги по безробіттю згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 26.06.1986 та повторно розглянути його заяву від 21.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко