Справа № 160/22021/25
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рищенко А. Ю.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
30.07.2025 року ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області в особі Відділу №1 міста Дніпра ГУ ДМС України у Дніпропетровській області у видачі ОСОБА_2 , 2009 року народження у зв`язку із досягненням ним 16-річного віку, паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 р. №2503-ХII.
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити та видати ОСОБА_2 , 2009 року народження у зв`язку із досягненням ним 16-річного віку, паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 р. №2503-ХII.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона в інтересах свого неповнолітнього сина звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області із заявою про оформлення та видачу ОСОБА_2 паспорта громадянина України зразку 1994 року у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ. У зазначеній заяві позивач вказав, що не має наміру оформляти паспорт громадянина у формі пластикової картки типу ID та про незгоду на збір та обробку персональних даних. Проте Відділом №1 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області листом від 26.06.2025 №1210-1752/1210-25 було відмовлено позивачу, зазначивши, що у територіальному підрозділі відсутні підстави оформлення та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки.
19.09.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, в якому відповідач заперечує проти пояснень та аргументів викладених у позовній заяві та просить суд відмовити у задоволенні даного адміністративного позову повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що відповідачем було розглянуто заяву позивача про оформлення та видачу ОСОБА_2 паспорта громадянина України зразку 1994 року у формі книжечки та надано лист-відповідь щодо порядку оформлення та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року відповідно до норм чинного законодавства. Отже, вимоги законодавства про звернення громадян дотримано у повному обсязі, а твердження позивача про ніби відмову в наданні адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України відносно її неповнолітнього сина є необґрунтованими та безпідставними, оскільки зазначена вище заява у довільній формі не являється заявою про надання адміністративної послуги, а відповідно лист відповідь Відділу №1 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не є рішенням про відмову у наданні адміністративної послуги.
Також відповідач зазначає, що позивач не позбавлена права оформлення паспорта громадянина України, однак не зважаючи на форму такого паспорта позивач зобов`язана дотримуватись законів України відповідно до статей 35, 68 Конституції України а особисті переконання або бажання особи не можуть бути законною підставою для увільнення від своїх обов`язків перед державою або відмови від виконання законів
Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі своїм законним представником, матір`ю, ОСОБА_5 звернулись до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області з заявою від 12.05.2025 року про оформлення та видачу ОСОБА_2 паспорта громадянина України зразку 1994 року у формі книжечки. Разом з тим у заяві було зазначено, що позивач відмовляється від присвоєння йому будь-яких ідентифікаторів особистості та не надає згоди на обробку його персональних даних на підставі ст. 8 ЗУ №2297-V1 від 01.06.2010року "Про захист персональних даних".
Листом від 28.05.2025 №1210-1441/1210-25 Відділ №1 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області повернув заяву позивача без розгляду у зв`язку тим, що подана заява не містить всіх даних необхідних для прийняття обґрунтованого рішення.
Листом від 26.06.2025 №1210-1752/1210-25 Відділ №1 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області розглянув заяву позивача та повідомив, що у 2015 році за заявою офіційного представника дитини (його батька - ОСОБА_4 ) у Головному Управлінні ДМС в Дніпропетровській області на ім`я Микити було оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон із застосуванням засобів Єдиного Державного Демографічного Реєстру. Під час оформлення документів офіційним представником було надано згоду на обробку його персональних даних та згоду на їх внесення до Єдиного Державного Демографічного Реєстру, внаслідок чого Реєстром було присвоєно Літуну Микиті унікальний номер та внесено всі його персональні дані. Також відповідач роз`яснив, що до Постанови Кабінету Міністрів №302 було внесено зміни, якими передбачається, що Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразку 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року. Оскільки відповідне рішення суду відсутнє, відсутні правові підстави оформлення та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки.
Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.
Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частин першої, другої статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно з ч. 2 ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України Про громадянство України (далі - Закон № 2235-ІІІ) документом, що підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України.
Законом України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус від 20 листопада 2012 року № 5492-VI (далі - Закон №5492-VI у редакції на час виникнення спірних відносин) визначені правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.
Відповідно частини 1 статті 21 до Закону України № 5492-VI паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
Статтею 4 Закону № 5492-VI визначено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 5492-VI внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України Про захист персональних даних.
У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним. Якщо особу не буде ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи, строк якої не перевищує двох місяців.
Відповідно до частини 3 статті 10 Закону №5492-VI, для внесення інформації до Реєстру та для оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених), обміну документів за зверненням заявника формується заява-анкета, зразок якої затверджується центральним органом виконавчої влади, що здійснює формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, в установленому порядку.
На виконання положень частини другої статті 15 та абзацу другого частини другої статті 21 Закону № 5492-VI Кабінет Міністрів України 25.03.2015 прийняв постанову № 302 (Постанова №302), якою затвердив зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (Порядок № 302).
За змістом п. 2 Постанови №302 із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:
- з 1 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII;
- з 1 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.
Пунктом 3 Постанови № 302 установлено, що прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 1 листопада 2016 року припиняється; паспорт громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, оформлений та виданий на підставі документів, поданих до 1 листопада 2016 року, є чинним протягом строку, на який його було видано.
Крім того, абзацем 6 пункту 3 Постанови №302 встановлено, що Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.
Пункт 1 розділу I Загальні положення Тимчасового порядку № 456 визначає порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року (далі - паспорт) особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року (далі - рішення суду), засвідчене в установленому законодавством порядку.
Оформлення і видачу паспорта здійснюють територіальні підрозділи Державної міграційної служби України (далі - територіальні підрозділи ДМС):
1) особі, яка досягла 16-річного віку, - на підставі заяви про видачу паспорта громадянина України (далі - заява) за зразком, наведеним у додатку 1 до цього Тимчасового порядку, поданої нею особисто;
2) особі, яка досягла 16-річного віку та яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники).
З 1 листопада 2016 року єдиною формою паспорту громадянина України є ID-картка.
Єдиним виключенням з наведеного, є видача паспорту громадянина України у формі книжечки на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Вказане виключення встановлено у підзаконних актів і не передбачено Законом № 5492-VI.
В той же час, звертаючись до відповідача з заявою про видачу паспорту громадянина України у формі книжечки, позивачем не було надане судове рішення про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.
Також в заяві про видачу паспорту громадянина України зразка 1994 року містилися вимоги, що суперечать вимогам чинного законодавства.
Так, позивачем було отримано паспорт громадянина України для виїзду за кордон та під час його оформлення відомості про нього були внесені до Єдиного державного демографічного реєстру, що підтверджується витягом, який міститься в матеріалах справи.
Звертаючись з заявою про видачу паспорту громадянина України зразка 1994 року позивач ставив питання щодо відкликання його згоди на розміщення його персональних даних у Єдиному демографічному реєстрі та про відкликання своєї заяви-анкети поданої при оформленні паспорту громадянина України для виїзду за кордон.
Відповідно до абз.3 ч.5 ст.21 Закону № 5492-VI Заявник не може відкликати заяву-анкету для внесення інформації до Реєстру у разі, якщо рішення про оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України вже прийнято.
Частиною 7 ст. 16 Закону №5492-VI встановлені підстави, за яких уповноважений суб`єкт може відмовити заявникові у видачі документа.
Уповноважений суб`єкт, якщо інше не передбачено цим Законом, має право відмовити заявникові у видачі документа виключно у разі, якщо:
1) за видачею документа звернувся заявник, який не досяг шістнадцятирічного віку, або представник особи, який не має документально підтверджених повноважень на отримання документа;
2) заявник вже отримав документ такого типу, який є дійсним на день звернення (крім випадків, зазначених у частині сьомій цієї статті);
3) заявник не подав усіх визначених законодавством документів, необхідних для оформлення і видачі документа;
4) дані, отримані з бази даних розпорядника Реєстру, не підтверджують інформацію, надану заявником.
Отже, для отримання паспорту громадянина України зразка 1994 року абзацем 6 п.3 Постанови №302 передбачено надання обов`язкового документу - рішення суду, що набрало законної сили. Ненадання такого документу повинно бути трактоване, як недотримання вимог закону про надання всіх визначених законом документів, необхідних для оформлення і видачі документа (п.3 ч.7 ст.16 Закону №5492-VI), а, отже, і мати наслідком рішення про відмову у видачі документу.
Враховуючи те, що позивачем при зверненні із заявою про видачу паспорту громадянина України зразка 1994 року всупереч вимогам абз. 6 пункту 3 Постанови №302 не було надано відповідне рішення суду, то відповідач відмовляючи у видачі паспорту громадянина України у формі книжечки діяв у порядку та у спосіб встановлений законом та не мав підстав для прийняття іншого рішення крім відмови в її задоволенні.
Вирішуючи питання щодо заявленої позивачем вимоги про зобов`язання відповідача видати паспорта громадянина України у формі книжечки суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 21 до Закону України № 5492-VI паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
Отже, відповідно до вимог Закону України № 5492-VI передбачено єдину форму паспорта громадянина України - у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
І хоча Закон України № 5492-VI містить посилання на форму документів у «формі книжечки» вказана форма стосується документів відмінних від паспорту громадянина України, наприклад: паспорт для виїзду за кордон, посвідчення особи моряка іті.
Абзацем 6 пункту 3 Постанови №302 встановлено, що Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.
Тимчасовим порядком № 456 також підставою видачі паспорту громадянина України зразка 1994 року передбачено наявність судового рішення, що набрало законної сили.
Тобто питання наявності підстав для видачі особі паспорту громадянина України зразка 1994 року віднесено до повноважень відповідного суду.
З урахуванням того, що чинне законодавство не містить переліку підстав видачі паспорту громадянина України у іншій формі ніж передбачено ч.1 ст.21 Закону України № 5492-VI, то суду для прийняття вказаного рішення повинно бути надано обґрунтування або підстави з яких позивач потребує особливого ставлення на відміну від усіх інших громадян України.
Судове рішення як підстава для видачі паспорта-книжечки - це не формальна вимога, а гарантія того, що виняток застосовується лише у випадках, коли існують об`єктивні підстави для особливого ставлення, перевірені незалежним судом.
Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Виходячи з принципу рівності (ст.24 Конституції), особа, яка претендує на виняток із загального правила, повинна довести наявність особливих обставин, що обґрунтовують такий виняток.
В своїх заявах про видачу паспорту громадянина України позивач та його представник не зазначають жодних мотивів, які б могли пояснити наведену необхідність. Таких мотивів не було надано і в позовній заяві.
Зі змісту заяв та позовної заяви суд робить висновок, що позивач та його законний представник висловлюють загальну незгоду із встановленою законом формою паспорту громадянина України.
Позивач має право на власну думку та може висловлювати свою незгоду відповідно до статті 34 Конституції України. Водночас, згідно зі статтею 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України.
Особисті переконання або бажання особи не можуть бути підставою для звільнення від виконання законів або для застосування виключення із загального порядку, встановленого для всіх громадян, якщо такі переконання не мають характеру глибоких релігійних або світоглядних переконань, підтверджених належними доказами.
У даній справі позивач не навів жодних конкретних обставин, які б обґрунтовували необхідність відступу від загального правила.
Загальна незгода з формою документа, не підкріплена конкретними мотивами особистого характеру, не є достатньою підставою для застосування виключення із загального порядку оформлення паспортів.
Право вираження вказаної незгоди гарантується ст.34 Конституції України, але в той же час, така незгода не може зумовлювати звільнення від обов`язків та правил встановлених законом. Виконання або не виконання встановленого законом обов`язку та встановленого правового порядку (особливо в сфері публічних відносин) не може залежати від невмотивованої незгоди особи.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Скугар та інші проти Росії», яке стосувалося відмови віруючих православної церкви від ідентифікації у податкових правовідносинах за номером зазначав:
«… Суд вважає, що держава, розробляючи та впроваджуючи свої внутрішні процедури, не може бути зобов`язана враховувати те, як окремі громадяни можуть інтерпретувати їх на основі своїх релігійних переконань. Заперечення проти використання номерів у податковій базі даних у цьому сенсі нічим не відрізняється, якщо скористатися влучним порівнянням Верховного Суду Сполучених Штатів, від «заперечення проти розміру або кольору картотечних шаф уряду» (див. рішення у справі Боуен проти Роя, згадане вище). В обох випадках нібито несумісність внутрішніх домовленостей органів влади з переконаннями заявників є лише побічним наслідком загальнозастосовних та нейтральних правових положень. Таким чином, зміст офіційних документів або баз даних не може визначатися бажаннями осіб, перелічених у них. Очевидно, що записи в базі даних повинні бути встановлені за однією моделлю, як з технічних причин, так і з юридичних міркувань. Якби кожна особа могла видаляти або додавати на власний розсуд інформацію, яку вона вважає бажаною або недоречною, це погіршило б єдність, необхідну в адміністративних питаннях, та її основну філософію (пор., щодо використання посвідчень особи, Sofianopoulos and Others v. Greece (рішення), № 1988/02, 1997/02, 1977/02, 12 грудня 2002 року).»
З рахуванням того, що позивачем або його представником не було надано належних обґрунтувань необхідності застосування до нього виключення із чинного на момент виникнення правовідносин порядку та форми видачі паспорта громадянина України, суд не знаходить підстав задоволення позову в цій частині.
Щодо застосування постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №806/3265/17.
Позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) як на правову підставу для задоволення позовних вимог. Проте суд вважає таке посилання необґрунтованим з наступних підстав.
Зразкова справа №806/3265/17 стосувалася громадянина, який вперше звертався за оформленням внутрішнього паспорта та відмовлявся надавати згоду на обробку своїх персональних даних виключно з мотивів релігійних переконань. Позивач у тій справі обґрунтовував свою позицію релігійними переконаннями щодо неприпустимості цифрової ідентифікації особи, побоюючись настання негативних духовних наслідків. Правовідносини стосувалися саме майбутнього, первинного внесення персональних даних до Єдиного державного демографічного реєстру.
Натомість у даній справі встановлено, що у 2015 році законний представник ОСОБА_2 (його батько ОСОБА_4 ) під час оформлення паспорта для виїзду за кордон надав згоду на обробку персональних даних неповнолітнього сина із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру. Як наслідок, персональні дані ОСОБА_2 вже внесено до Реєстру, йому присвоєно унікальний номер запису, а процес цифрової ідентифікації вже завершено.
Таким чином, у зразковій справі суд вирішував питання про право особи не надавати первинної згоди на внесення даних до Реєстру, тоді як у цій справі йдеться про особу, дані якої вже перебувають у Реєстрі за згодою законного представника.
У зразковій справі №806/3265/17 ключовою обставиною, що вплинула на рішення суду, була наявність у позивача глибоких релігійних переконань щодо неприпустимості цифрової ідентифікації. Велика Палата Верховного Суду захистила право особи на виготовлення паспорта у формі книжечки саме з огляду на ці релігійні переконання.
Відповідно до матеріалів справи, при зверненні до органу міграційної служби позивач не зазначав про наявність релігійних переконань, приналежність до певної релігійної спільноти чи інших причин світоглядного характеру, що зумовлювали би необхідність у відмові від обробки персональних даних. У заяві та позовній заяві позивач лише висловив загальну незгоду з оформленням паспорта у формі ID-картки та незгоду на збір персональних даних, не навівши жодного конкретного обґрунтування такої позиції.
Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду у 2019 році щодо правовідносин, які виникли в 2015 році, Постанова Кабінету Міністрів України №302 зазнала змін. На час розгляду даної справи питання видачі паспортів громадян України зразка 1994 року має інше правове регулювання, ніж існувало у зразковій справі. Зокрема, абзацом 6 пункту 3 Постанови №302 чітко встановлено, що видача паспортів у формі книжечки здійснюється виключно на підставі рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до пунктів 21, 22 частини 1 статті 4 КАС України, типові адміністративні справи характеризуються наявністю одного й того ж відповідача, аналогічних підстав спору, однакового матеріально-правового регулювання та аналогічних позовних вимог. Зразкова адміністративна справа постановляється саме для вирішення таких типових спорів.
Проте дана справа не відповідає ознакам типової до справи №806/3265/17, оскільки: фактичні обставини є принципово різними (відсутність згоди на внесення даних versus намагання відкликати вже надану згоду); відсутні релігійні мотиви, які були визначальними у зразковій справі; правове регулювання зазнало змін після ухвалення зразкової постанови.
У зв`язку із наведеним, суд доходить висновку, що позивач помилково відніс дана справа не підпадає під ознаки зразкової справи № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18).
Враховуючи викладене, на підставі оцінки поданих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява необґрунтована та задоволенню не підлягає.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 139 КАС України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Керуючись ст. 2, 9, 72-77, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А. Ю. Рищенко