Справа № 640/4446/22
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року Справа№640/4446/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (юридична адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) про визнання протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просив суд: 1) бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 03 серпня 2016 року до 29 серпня 2019 року визнати протиправною; 2) зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 03 серпня 2016 року до 29 серпня 2019 року в сумі 53 935 грн 86 коп.; 3) зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 29.08.2019 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України 8 скликання ОСОБА_2 з 03 серпня 2016 року до 29 серпня 2019 року. За вказаний період роботи позивач не використав 84 календарних днів щорічної основної відпустки.

При звільненні позивач подав заяву від 31 грудня 2021 року про надання довідок щодо заробітної плати та виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.

Однак, листом від 27 січня 2022 року № 15/26-2022/24222 Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Вказане рішення відповідача, на думку позивача, не ґрунтується на вимогах закону, у зв`язку із чим звернувся до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року було відкрито провадження у справі № 640/4446/22 за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (юридична адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) про визнання протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 2 розділу II Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» справу № 640/4446/22 передано на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2025 року зазначену справу було передано на розгляд судді Донецького окружного адміністративного суду Тарасенку І.М.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року, суддя Тарасенко І.М. прийняв справу № 640/4446/22 до свого провадження та призначив розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького окружного адміністративного суду справу № 640/4446/22 передано на розгляд головуючому судді Тарасенку І.М.

Справу передано для розгляду судді 15.07.2025 року, що підтверджується відповідним актом суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року, суддя Тарасенко І.М. прийняв до свого провадження адміністративну справу 640/4446/22 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Представник Апарату Верховної Ради України надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що правовий статус і умови діяльності помічників-консультантів народних депутатів України та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці визначені ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 року за № 379/95-ВР, які є спеціальними законодавчими актами для цієї категорії працівників, відповідно до яких, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата України, які працюються у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України (закон в редакції, що діяла на момент звільнення).

Представник відповідача зазначив, що у даному випадку дія абзацу 2 ч. 3 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не поширюється ні на позивача ні на відповідача.

Відповідач вказує на те, що трудовий договір між Апаратом Верховної Ради України та ОСОБА_1 не укладався.

Також відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 заяву під 22.07.2016 року про зарахування на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 писав саме на ім`я народного депутата України, а народний депутат України у свою чергу, звернувся до керівника Апарату Верховної Ради України із відповідним поданням про зарахування позивача на посаду свого помічника консультанта, у якому також визначив фіксований розмір заробітної плати ОСОБА_1 , тобто, розпорядився фондом заробітної плати. А також визначив строк на який він зараховується на роботу на строк повноважень народного депутата України ОСОБА_2 умови роботи та обов`язки, з якими погодився, про що писав у своїй заяві від 22.07.2016 року.

Припинення повноважень народного депутата України ОСОБА_2 стало підставою для звільнення ОСОБА_1 відповідно до ст. 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, з дати припинення повноважень народного депутата України з 29.08.2019 року.

Представник відповідача вказує на те, що Апарат Верховної Ради України не є і ніколи не був роботодавцем для помічників-консультантів народних депутатів України, у тому числі для ОСОБА_1 , адже вони не займають будь-яких посад в Апараті Верховної Ради України, а між Апаратом та помічниками-консультантами народних депутатів України відсутні трудові відносини.

Крім того, відповідач вказує на те, що оплата праці помічників-консультантів народних депутатів України та інші додаткові видатки пов`язані з ними, жодним чином не залежить від Апарату Верховної Ради України, а встановлюються законодавчо, і розпорядником цих коштів ж народний депутат України.

Апарат Верховної Ради України не має правових підстав брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, оскільки це не передбачено Законами України.

Відповідач вказує, що на момент звільнення ОСОБА_1 (станом на 2908.2019 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, у зв`язку з чим у Апарата Верховної Ради України не було правових підстав здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за 84 календарні дні невикористаної основної щорічної відпустки у сумі 49743,96 грн.

Отже, на думку представника відповідача, розрахунок з ОСОБА_1 при його звільненні був проведений у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України « ОСОБА_2 відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», Положення «Про помічника-консультанта народного депутата України» та Розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1305-к від 27.08.2019 року.

Отже, з урахуванням зазначено, представник Апарату Верховної Ради України вважає безпідставною та незаконною позовну вимогу ОСОБА_3 нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку у сумі 53935,86 грн.

Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що грошова компенсація за невикористану відпустку є частиною заробітної плати позивача і належить до сум, що підлягають виплаті їй у день її звільнення.

Відповідно до пункту 23 частини сьомої розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України передбачено, що до основних напрямів діяльності Апарату належать організація та здійснення роботи з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України, їх помічників-консультантів.

Отже, саме на Апарат Верховної Ради України покладено обов`язок здійснювати оплату праці помічників-консультантів народних депутатів з урахуванням розподілу коштів, здійсненого депутатом відповідно до положень статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Вказаною нормою встановлено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.

Отже, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.

Представник позивача також зазначив, що беручи до уваги те, що позивач був прийнятий та звільнений з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, необхідно дійти висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Відповідачем, а не із народним депутатом України.

Отже, на його думку, видатки з виплати позивачу грошової компенсації має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень ВРУ.

При цьому, відсутність бюджетного асигнування не звільняє Відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України 8 скликання ОСОБА_2 з 03 серпня 2016 року до 29 серпня 2019 року.

Відповідно до довідки Апарату Верховної Ради України від 10 січня 2022 року № 20-17/09, ОСОБА_1 з 03 серпня 2016 року по 29 серпня 2019 року працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_2 (патронатна служба). За вказаний період роботи не використано 84 календарних дні щорічної відпустки. З 25 лютого по 27 травня 2020 року працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України ОСОБА_2 (патронатна служба). За вказаний період роботи не використано 7,5 календарних днів щорічної основної відпустки.

Вказаною довідкою було проінформовано позивача про те, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та статті 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 року № 379/95-ВР із наступники змінами, народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів та надає грошову компенсацію за невикористану відпустку.

31 грудня 2021 року позивач звернувся до Апарату Верховної Ради України із зверненням, в якому просив виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку.

Листом від 27 січня 2022 року № 15/26-2022/24222 Апарат Верховної Ради України відмовив ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини першої статті 34 Закону України від 17 листопада 1992 року № 2790-XII «Про статус народного депутата» (далі по тексту - Закон № 2790-XII), у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою вказаної статті Закону України № 2790-XII помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Частинами першою та сьомою статті 1.1 Положення (далі по тексту - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються Законом України «Про статус народного депутата України», іншими законами та прийнятим відповідно до них цим Положенням.

Помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до статей 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.

Згідно зі статтею 4.1 Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно:

1) визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах;

2) здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату;

3) надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

За правилами статті 4.1 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Відпустка помічникам-консультантам народного депутата України надається, як правило, у період відпустки народного депутата України.

Помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріат міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування, чи керівника державного підприємства, установи, організації, у штаті яких він перебуває.

Відпустка помічнику-консультанту народного депутата України надається на підставі його письмової заяви, погодженої з народним депутатом України, за розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України, керівника виконавчого комітету (апарату) відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до якого прикріплений помічник-консультант народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування, чи керівника державного підприємства, установи, організації, у штаті яких він перебуває.

Вказаними нормами положення гарантовано надання помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надання щорічної основної оплачуваної відпустки. Також вказаними нормами закріплено порядок та умови надання щорічної основної оплачуваної відпустки.

Поряд з цим, норми Положення не передбачають надання компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки, що є правовою підставою для застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки».

Так, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується:

- гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом;

- забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Аналогічні положення закріплені й у частинах першій, четвертій статті 83 КЗпП України.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Аналіз наведених норм вказує, що підставою для виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення з посади останнього.

При цьому, суд звертає увагу на те, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та КЗпП та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Згідно з пунктом першим розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769 (далі по тексту - Положення № 769, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами першим та другим пункту 10 розділу ІІІ Положення № 769 передбачено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Як свідчать матеріали справи, позивач був зарахований та звільнений із займаної посади розпорядженнями Керівника Апарату Верховної Ради України.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що позивача прийнято на посаду та звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, суд приходить до висновку, що позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народними депутатами України Верховної Ради України.

Відтак, виплата грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України відноситься до видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність фонду оплати праці та бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, оскільки відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для не нарахування та невиплати компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути залежною від бюджетних асигнувань та від наявності фонду оплати праці.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що обмежене фінансування не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Суд звертає увагу на те, що нормами Закону України № 2790-XII визначено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, однак не передбачено права обмежувати у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що невикористані позивачем дні щорічної основної відпустки підлягають компенсації, а бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основної та додаткової відпустки є протиправною.

При цьому, визначення конкретної суми грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основної та додаткової відпусток, яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачу є дискреційними повноваженнями відповідача, а тому суд не виявив підстав для задоволення позову у спосіб, обраний позивачем.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 29.08.2019 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню як такі, оскільки заявлені на майбутнє, оскільки в силу положень статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, фактичного розрахунку з позивачем за невикористані календарні дні основної та додаткової відпусток за спірний період станом на дату винесення вказаного рішення здійснено не було.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Отже, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 992,40 грн (квитанція № 0.0..1 від 04.02.2022 року).

Отже, враховуючи викладене, та співмірність заявлених та задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Апарату Верховної Ради України за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн.

Керуючись ст. ст. 2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (юридична адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) про визнання протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України (юридична адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 03 серпня 2016 року до 29 серпня 2019 року.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України (юридична адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 03 серпня 2016 року до 29 серпня 2019 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України (юридична адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко