Справа № 420/6759/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/6759/24

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.

суддів Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними дії та скасування рішень та вимоги,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі відповідач, ГУ ДПС в Одеській області), в якому просить визнати протиправними та скасувати:

1) податкові повідомлення-рішення форми «Ф»:

- від 27.05.2017 № 1120-13 та № 1121-13;

- від 11.04.2018 № 0-1502 та № 0-1502;

- від 16.05.2019 № 0-1502 та № 0-1502;

- від 12.05.2020 № 0-1502 та № 0-1502;

- від 26.05.2021 № 0-1502 та № 0-1502;

- від 19.07.2022 № 0-1502 та № 0-1502;

- від 24.04.2023 № 1-1502 та № 1-1502;

2) податкову вимогу форми «Ф» від 10.02.2021 №29620-13, якою зобов`язано сплатити податковий борг у розмірі 561 649,41 грн.;

3) рішення від 06.01.2022 № 42/15-32-13-05 про опис майна, що перебуває у власності платника податків ОСОБА_1 у податкову заставу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , мотивуючи протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення про опис майна, зазначає, що ГУ ДПС в Одеській області податкові повідомлення -рішення не направляло за місцем його проживання, а тому вони не є узгодженими, що свідчить про відсутність підстав для тверджень про наявність податкового боргу.

Також позивач зауважує, що з 2015 року він знятий з реєстрації місця проживання та військового обліку у зв`язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання до Ізраїлю, що також підтверджує той факт, що він не отримував ані спірні рішення, ані вимогу.

На переконання позивача, оскільки з його боку відсутній факт будь-якого порушення вимог податкового законодавства, спірні рішення контролюючого органу мають бути визнані протиправними та скасовані.

Під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року, суд проголосив таке рішення:

«Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати наступні податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області форми «Ф»:

- № 1120-13 від 27.05.2017 на суму 33 286,97 грн. та № 1121-13 від 27.05.2017 на суму 46 328,36 грн.;

- № 0-1502 від 12.05.2020 на суму 75 602,24 грн. та № 0-1502 від 12.05.2020 на суму 105 222,20 грн.;

- № 0-1502 від 19.07.2022 на суму 151 290 грн. та № 0-1502 від 19.07.2022 на суму 108 702 грн..

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу форми «Ф» від 10.02.2021 в частині суми, що перевищує за кодом класифікації доходів 18010300 суму 299987,44грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.»

14 лютого 2025 року Одеський окружний адміністративний суд своєю ухвалою виправив описку та помилку, допущену в резолютивній частині рішення, а саме:

- після слів «форми «Ф»: вважати вірним наступний текст :

« - № 1120-13 від 27.05.2017 на суму 33 286,97 грн.

- № 1121-13 від 27.05.2017 на суму 46 328,36 грн.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу форми «Ф» від 10.02.2021 в частині суми, що перевищує за кодом класифікації доходів 18010300 суму 480811,88грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.».

Таким чином, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області форми «Ф»:

- № 1120-13 від 27.05.2017 на суму 33 286,97 грн.;

- № 1121-13 від 27.05.2017 на суму 46 328,36 грн.

Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу форми «Ф» від 10.02.2021 в частині суми, що перевищує за кодом класифікації доходів 18010300 суму 480811,88грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, в тій частині якою суд відмовив у задоволених позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вимог абз. 5 п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України, нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам має здійснюватися контролюючим органом за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Таким чином апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність направлення контролюючим органом податкових повідомлень-рішень та вимоги за його останнім місцем реєстрації, а також про те, що це є належним повідомленням платника податків.

Також апелянт звертає увагу на те, що під час визначення розміру податку у спірних податкових повідомленнях-рішеннях контролюючим органом помилково був застосований розмір ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості на рівні два відсотки, що на його думку також свідчить про протиправність таких рішень.

Далі апелянт, зауважує на тому, що оскільки спірні податкові повідомлення-рішення не були вручені йому належним чином, такі зобов`язання не набули статусу узгоджених, що свідчить про передчасність та протиправність прийнятої контролюючим органом на їх підставі податкової вимоги форми «Ф» від 10.02.2021 на суму 561 649,41 грн.

На переконання апелянта, протиправність оскаржуваних у даній справі податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги форми «Ф» від 10.02.2021 обумовлюють наявність підстав для скасування і рішення ГУ ДПС України в Одеській області про опис майна у податкову заставу від 06.01.2022.

Окрім цього, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області на його користь судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору за подання позову, апеляційної скарги та проведення судової експертизи в суді першої інстанції.

ГУ ДПС в Одеській області у відзиві на апеляційну скаргу посилаючись на доводи, які узгоджуються із висновками суду першої інстанції зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просить в задоволенні скарги відмовити, а рішення залишити без змін. Зокрема, контролюючий орган звертає увагу на висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, стосовно того, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на податкову адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За такого правового регулювання, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку судового рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 в 2015 році переїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, та перед цим знявся з місця реєстрації за адресою АДРЕСА_1 (а.с.34,35, т.1).

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 перебувають об`єкти нежитлового нерухомого майна за адресою:

-Одеська область, м. Ізмаїл, Болградське шосе, 10, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 6;

- АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 06.

Отже, ОСОБА_1 є платником податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сторонами не заперечується та наявність нерухомого майна та його площі не є спірними.

ГУ ДПС в Одеській області складені та направлені позивачу податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки з фізичних осіб які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості форми «Ф»:

- від 27.05.2017 № 1120-13 на суму 33 286,97 грн. а також № 1121-13 на суму 46 328,36 грн.;

- від 11.04.2018 № 0-1502 на суму 57 974,40 грн. та № 0-1502 на суму 80 688 грн.;

- від 16.05.2019 № 0-1502 на суму 67 449,59 грн. та № 0-1502 на суму 93 875,45 грн.;

- від 12.05.2020 № 0-1502 на суму 75 602,24 грн. та № 0-1502 на суму 105 222,20 грн.;

- від 26.05.2021 № 0-1502 на суму 109 166,24 грн. та № 0-1502 на суму 78 436,04 грн.;

- від 19.07.2022 № 0-1502 на суму 151 290 грн. та № 0-1502 на суму 108 702 грн.;

- від 24.04.2023 № 1-1502 на суму 117 760,50 грн. та № 1-1502 на суму 163 897,50 грн.;

10.02.2021 ГУ ДПС в Одеській області складена та направлена на адресу ОСОБА_1 , податкова вимога форми «Ф» №29620-13 щодо сплати податкового боргу у розмірі 561 649,41 грн. а саме: АДРЕСА_1 (а.с.25 зв.бік).

06.01.2022 уповноваженою особою ГУ ДПС в Одеській області відповідно до статті 89 розділу ІІ ПК України прийнято рішення про опис майна у податкову заставу, що перебуває у власності ОСОБА_1 .

Позивач вважає прийняті контролюючим органом податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату податкового боргу та рішення про опис майна протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення в частині відмови у задоволенні позову щодо скасування податкової вимоги та рішення про опис майна, виходив з того, що податкові повідомлення-рішення за 2018-2023 роки направлені за останнім місцем реєстрації платника (податковою адресою) та місцезнаходженням майна та повернуті з відміткою «за закінченням строку зберігання», відповідно до положень п.42.5 ст. 42 ПК України, вважаються врученими, у зв`язку з чим визначене контролюючим органом грошове зобов`язання є узгодженим та набуло статусу податкового боргу.

Посилаючись на позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 24.09.2019 у справі №825/1109/16, суд вказав, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження. У разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатись на неотримання ним документів, як на обставину, що звільняє його від настання негативних наслідків.

Отже, зважаючи на таке, суд вважав необґрунтованим позов про визнання протиправною вимогу про сплату податкового боргу у зазначеній частині зобов`язань та рішення контролюючого органу про опис майна у податкову заставу.

Водночас, суд першої інстанції встановив, що податкові зобов`язання за податковими повідомленнями-рішеннями № 1120-13 від 27.05.2017 р. на суму 33 286.97 грн. та № 1121-13 від 27.05.2017 р. на суму 46 328.36 грн. які згідно даних контролюючого органу були начебто вручені представнику позивача, не набули статусу узгоджених, оскільки відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи спростовані твердження контролюючого органу про вручення таких податкових повідомлень-рішень, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість і податкової вимоги в цій частині зобов`язань.

Окрім цього, суд встановив, що за вказаними вище податковими повідомленнями- рішеннями від 27.05.2017 №1121-13 та №1120-13, контролюючим органом була помилково застосована ставка податку у 2 % замість 1,5%, у зв`язку з чим, суд визнав такі повідомлення рішення протиправними та скасував їх.

Також суд першої інстанції вважав, що не набули статусу узгоджених грошових зобов`язань податкові повідомлення рішення № 0-1502 від 12.05.2020 р. на суму 75 602.24 грн. та № 0-1502 від 12.05.2020 р. на суму 105 222.20 грн.; - № 0-1502 від 19.07.2022 р. на суму 151 290 грн. та № 0- 1502 від 19.07.2022 р. на суму 108 702 грн.

Водночас, твердження позивача про помилковість застосованої контролюючим органом ставки податку відносно інших спірних податкових повідомлень-рішень, суд визнав необґрунтованими та відмовив у задоволенні таких вимог.

Отже, з огляду на встановлені обставини суд визнав позов лише частково обґрунтованим.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України (далі і вище -ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до приписів підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Приписами підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

За змістом підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

З огляду на викладене вище слід виснувати, що невиконання платником податку обов`язку зі сплати узгодженого податкового зобов`язання призводить до набуття таким зобов`язанням статусу податкового боргу, процедура стягнення якого визначається законом.

Апелянт зазначає, що з його боку відсутній факт порушення податкового законодавства та вважає, що податковий борг визначений контролюючим органом є безнадійним та підлягає списанню.

Водночас, колегія суддів не погоджується із такими твердженнями апелянта та вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги виходить з такого.

Правила списання безнадійного податкового боргу врегульовані статтею 101 ПК України, відповідно до пункту 101.1 якої списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг.

У пункті 101.2 вказаної статті наведений перелік ознак, що дозволяють відрізнити податковий борг від безнадійного податкового боргу.

Так, відповідно до підпункту 101.2.3, під терміном «безнадійний» розуміється, окрім іншого, податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений пунктом 102.4 статті 102 цього Кодексу.

Згідно пункту 101.5 статті 101 ПК України контролюючі органи щокварталу здійснюють списання безнадійного податкового боргу. Порядок такого списання встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених ПКУ або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, або завищення суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає поверненню з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Якщо згідно з нормами статті 54 ПК України сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте згідно пункту 54.5 статті 54 ПК України несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому ПК України.

Відповідно до абзацу перший пункту 57.3 статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 ПК України, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Відповідно до пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Згідно пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно пункту 42.3 статті 42 ПК України якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Згідно абзацу 6 пункту 42.5 статті 42 ПК України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

ОСОБА_1 в обґрунтування своє позиції про безпідставність тверджень контролюючого органу щодо наявності у нього податкового боргу зазначає про те, що у 2015 році знявся з обліку з попереднього місця проживання та переїхав на постійне місце проживання в Ізраїль.

Також апелянт посилається на те, що у 2015 році отримав довідку Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області від 29.07.2015 про сплату податків та відсутність податкових зобов`язань, а також на те, що він повідомив контролюючий орган, що виїжджає за кордон на постійне місце проживання (а.с.36, 37, т.1).

Отже, як вважає ОСОБА_1 оскільки він спірні податкові повідомлення-рішення про нарахування податкових зобов`язань не отримував, такі зобов`язання вважаються неузгодженими та не набувають статусу податкового боргу, який може бути стягнутий контролюючим органом, на реалізацію чого контролюючим органом прийняте рішення про опис майна у податкову заставу.

Однак, на думку колегії суддів така позиція апелянта є хибною, оскільки як вбачається з матеріалів справи останній, контролюючому органу нову адресу для листування не повідомив.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Окрім того, варто зауважити, що згідно статті 36 ПК України податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Повертаючись до матеріалів справи, колегія суддів враховує, що ГУ ДПС в Одеській області на підтвердження належного повідомлення ОСОБА_1 про прийняті податкові повідомленні-рішення надало такі доказі:

- 03.05.2018 рекомендованим листом з повідомленням за № 165 надіслані за адресою: АДРЕСА_3 податкові повідомлення - рішення з податку на нерухоме майно за 2017 рік у 2018 році та повернуті за закінченням строку зберігання 29.05.2018;

-16.07.2019 рекомендованим листом з повідомленням за № 491надіслані за адресою: АДРЕСА_3 податкові повідомлення - рішення з податку на нерухоме майно за 2018 рік у 2019 році та повернуті за закінченням строку зберігання 16.08.2019;

-01.07.2020 рекомендованим листом з повідомленням за № 177 надіслані за адресою: м. Ізмаїл, вул. Болградське шосе,10 податкові повідомлення рішення з податку на нерухоме майно за 2019 рік у 2020 році та повернуті за закінченням строку зберігання 01.08.2020;

-01.07.2020 рекомендованим листом з повідомленням за № 169 надіслані за адресою: м. Ізмаїл, вул. Гагаріна, 62 податкові повідомлення - рішення з податку на нерухоме майно за 2019 рік у 2020 році та повернуті за закінченням строку зберігання 01.08.2020;

-07.07.2020 рекомендованим листом з повідомленням за № 529 надіслані за адресою: м. Ізмаїл, вул. Гагаріна, 62 податкові повідомлення - рішення з податку на нерухоме майно за 2020 рік у 2021 році та повернуті за закінченням строку зберігання 06.08.2021;

-06.07.2021 рекомендованим листом з повідомленням за № 510 надіслані за адресою: м. Ізмаїл, вул. Болградське шосе, 10 податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно за 2020 рік у 2021 році та повернуті за закінченням строку зберігання 06.08.2021;

-06.07.2021 рекомендованим листом з повідомленням за № 502 надіслані за адресою: АДРЕСА_1 податкові повідомлення - рішення з податку на нерухоме майно за 2020 рік у 2021 році та повернуті за закінченням строку зберігання 06.08.2021

-09.09.2022 рекомендованим листом з повідомленням за № 020 надіслані за адресою: м. Ізмаїл, вул. Гагаріна,62 податкові повідомлення - рішення з податку на нерухоме майно за 2021 рік у 2022 році та повернуті за закінченням строку зберігання 11.10.2022;

-09.09.2022 рекомендованим листом з повідомленням за № 039 надіслані за адресою: м. Ізмаїл, Болградське шосе,10 податкові повідомлення - рішення з податку на нерухоме майно за 2021 рік у 2022 році та отримані 09.09.2022;

-04.07.2023 рекомендованим листом з повідомленням за № 190 надіслані за адресою: АДРЕСА_1 податкові повідомлення - рішення з податку на нерухоме майно за 2022 рік у 2023 році та повернуті за закінченням строку зберігання 29.07.2023.

-№ 0-1502 від 12.05.2020 р. на суму 75 602.24 грн. та № 0-1502 від 12.05.2020 р. на суму 105 222.20 грн. надіслані за адресою: м. Ізмаїл, Болградське шосе,10, рекомендоване повідомлення повернуто за закінченням строку зберігання.

- № 0-1502 від 19.07.2022 р. на суму 151 290 грн. та № 0- 1502 від 19.07.2022 р. на суму 108 702 грн. надіслані за адресою: м. Ізмаїл, вул. Гагаріна,62, рекомендовані повідомлення повернуто на адресу відправника за закінченням терміну зберігання.

З огляду на наведені вище норми ПК України, а також те, що платник податків не сповістив контролюючий орган про нову адресу листування, колегія суддів вважає, що направлення ГУ ДПС в Одеській області податкових повідомлень-рішень та вимоги за останнім місцем реєстрації платника податків ( АДРЕСА_1 ), а також за місцезнаходженням нерухомого майна (м. Ізмаїл, вул. Болградське шосе,10 та АДРЕСА_2 ) є належним повідомленням такого платника.

Висновки суду першої інстанції про те, що неналежне вручення податкового повідомлення-рішення не призводить до його протиправності, а тільки свідчить про його неузгодженість колегія суддів вважає помилковим, оскільки відповідно до положень п.42.5 ст.42 ПК України повернення податкового повідомлення-рішення до контролюючого органу з відміткою АТ «Укрпошта» «за закінченням строку зберігання» вважаються врученими.

Таким чином, грошове зобов`язання, визначене контролюючим органом за таким податковим повідомленням-рішенням вважається узгодженим і набуло статусу податкового боргу.

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції посилаючись на сталу правову позицію Верховного Суду, доречно зауважив на тому, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

Водночас, стосовно податкових повідомлень від 27.05.2017 № 1120-13 на суму 33 286.97 грн. та № 1121-13 на суму 46 328.36 грн. з податку на нерухоме майно слід зазначити таке.

Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України 10.1. до місцевих податків належать: податок на майно.

Пункт 10.3 статті 10 ПК України унормовує, що місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Згідно підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1, пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За приписами пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Так, рішенням Ізмаїльської міської ради №389-ІІІ від 14.01.2016 на 2016 рік встановлений розмір ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості - два відсотка розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 число місяця звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування, що суперечить підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, яким цей розмір обмежений 1,5 відсотка.

Таким чином, слід констатувати, що контролюючим органом неправомірно враховане незаконне рішення Ізмаїльської міської ради №398 від 14.01.2016 для визначення розміру податку на нерухоме майно за 2016 рік у податкових повідомленнях-рішеннях форми «Ф» від 27.05.2017 №1120-13 на суму 33 286.97 грн. та № 1121-13 на суму 46 328.36 грн., а тому вказані рішення податкового органу є протиправними та підлягають скасуванню.

До того ж колегія суддів враховує, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2024 року була призначена судово-почеркознавча експертиза, на вирішення якої були поставлені такі питання:

- Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у корінцях податкових повідомлень-рішень від 27.05.2017 №1120-13 та №1121-13 ОСОБА_2 чи іншою особою?

Проведення судової почеркознавчої експертизи у справі №420/6759/24 доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

За результатами проведеної експертизи, згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №24-4618 від 19.12.2024 підписи від імені ОСОБА_2 у корінцях вказаних ППР виконані не самим ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підписам ОСОБА_2 (а.с.157-160).

З урахуванням викладеного слід зазначити, що докази вручення податкових повідомлень-рішень від 27.05.2017 №1120-13 та №1121-13 не приймаються, як доказ їх вручення позивачу або його представнику.

Отже, оскільки твердження контролюючого органу щодо отримання таких повідомлень-рішень представником платника Передереєвим В.І. (а.с.166, т.1) спростовуються висновком судово-почеркознавчої експертизи, а також з огляду на помилкове застосування контролюючим органом ставки податку, на думку колегії суддів повідомлення рішення від 27.05.2017 № 1120-13 на суму 33 286.97 грн. та № 1121-13 на суму 46 328.36 грн., колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вони мають бути визнані протиправними та скасовані.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що розмір податку визначений контролюючим органом ОСОБА_1 у податкових повідомлення -рішенням у наступних 2017-2022 роках визначений правомірно.

Так, згідно наявного в матеріалах справи рішення Ізмаїльської міської ради №1885 від 11.01.2017 ставки податку на нерухоме майно встановлені на рівні 1,5% розміру мінімальної заробітної плати та такий розмір застосувався контролюючим органом при визначені розміру податку в оскаржуваних ОСОБА_1 податкових повідомленнях-рішеннях (т.1 а.с.167,168-177).

За таких підстав, доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому не є підставою для задоволення заявлених в цій частині вимог.

Стосовно доводів апеляційної скарги про протиправність оскаржуваної податкової вимоги форми «Ф» від 10.02.2021 №29620-13, якою платника зобов`язано сплатити податковий борг у розмірі 561 649,41 грн., а також рішення ГУ ДПС в Одеській області від 06.01.2022 №42/15-32-13-05 про опис майна, що перебуває у власності платника податків ОСОБА_1 у податкову заставу, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пунктів 36.1, 36.2, 36.3 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Пункт 38.1 статті 38 ПК України визначає, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Як мовилося вище, згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Згідно з підпунктом 19-1.1.22 пункту 19.1 статті 19 ПК України контролюючі органи здійснюють погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що суми податкового боргу нараховані за податковими повідомленнями-рішеннями від 11.04.2018 № 0-1502 на суму 57 974,40 грн. та № 0-1502 на суму 80 688 грн.; від 16.05.2019 № 0-1502 на суму 67 449,59 грн. та № 0-1502 на суму 93 875,45 грн.; від 12.05.2020 № 0-1502 на суму 75 602,24 грн. та № 0-1502 на суму 105 222,20 грн.; від 26.05.2021 № 0-1502 на суму 109 166,24 грн.; № 0-1502 на суму 78 436,04 грн.; від 19.07.2022 № 0-1502 на суму 151 290 грн.; № 0-1502 на суму 108 702 грн.; від 24.04.2023 № 1-1502 на суму 117 760,50 грн. та № 1-1502 на суму 163 897,50 грн. є узгодженими, податкова вимога №29620-13 від 10.02.2021 на суму 480 811,88 грн. є обґрунтованою та правомірною.

Водночас, варто зауважити, що спірна податкова вимога містить зобов`язання зі сплати податку, нарахованого податковими повідомленнями рішеннями від 27.05.2017 №1120-13 на суму 33 286,97 грн. та № 1121-13 на суму 46 328,36 грн. на загальну суму 79615,33 грн.

Оскільки колегія суддів вважає вказані вище податкові повідомлення-рішення від 27.05.2017 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, таким чином податкова вимога №29620-13 від 10.02.2021 підлягає скасуванню в сумі 79 615,33 грн.

Відповідно до підпункту 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

У разі невиконання платником податків грошового зобов`язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.

Відповідно до пунктів 88.1, 88.2 статті 88 ПК України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

Підпункт 89.1.2 пункту 89.1 статті 89 ПК України передбачає, що право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Пункт 89.2 статті 89 ПК України встановлює, що з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

Згідно із пунктом 89.3 статті 89 ПК України майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису.

До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу.

Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг.

Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Аналіз вказаних положень дає суду підстави дійти до висновку , що право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Відповідно до статті 93 ПК України майно платника податків звільняється з податкової застави з дня:

- отримання контролюючим органом підтвердження повного погашення суми податкового боргу в установленому законодавством порядку;

- визнання податкового боргу безнадійним;

- набрання законної сили відповідним рішенням суду про припинення податкової застави у межах процедур, визначених законодавством з питань банкрутства;

- отримання платником податків рішення відповідного органу про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання або його частини (пені та штрафних санкцій) внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження.

Підставою для звільнення майна платника податків з-під податкової застави та її виключення з відповідних державних реєстрів є відповідний документ, що засвідчує закінчення будь-якої з подій, визначених підпунктами 93.1.1-93.1.5 пункту 93.1 цієї статті.

Порядок застосування податкової застави встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

У разі продажу майна, що перебуває у податковій заставі, відповідно до статті 95 цього Кодексу таке майно звільняється з податкової застави (із внесенням змін до відповідних державних реєстрів) з дня отримання контролюючим органом підтвердження про надходження коштів до бюджету від такого продажу.

Згідно матеріалів справи, підставою для прийняття спірного рішення про опис майна у податкову заставу стала наявність у платника податків ОСОБА_1 податкового боргу внаслідок несплати суми податкового боргу за податковими повідомленнями-рішеннями, якими визначені зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Отже, з огляду на висновки суду про наявність вказаної заборгованості, в силу положень статті 88 ПК України, у контролюючого органу були наявні правові підстави для включення майна платника у податкову заставу.

Апелянт в обґрунтування своєї позиції про необхідність скасування спірного рішення, посилається на протиправність нарахування податкових зобов`язань та протиправність вимоги про сплату податкового боргу, а також на наявність підстав для списання боргу як безнадійного, однак такі аргументи колегія суддів оцінює критично та розцінює, як спосіб уникнення платника податків від сплати податку, як власника об`єктів нежитлової нерухомості.

Оскільки контролюючий орган дотримався положень ПК України під час прийняття рішення про опис майна в заставу, з огляду на наявність узгодженого податкового боргу, колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія судів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині заявлених вимог.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги.

Стосовно заявлених в апеляційній скарзі вимог про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 судових витрат, які складаються з витрат зі сплати судового збору за подання позову, апеляційної скарги та проведення судової експертизи в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно частини 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Окрім цього, колегія суддів враховує, що під час подання апеляційної скарги на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року ОСОБА_1 також сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн., який внаслідок задоволення такої скарги має бути відшкодований за рахунок відповідача.

Отже, відповідно до вимог статті 139 КАС України та з урахуванням часткового задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що з ГУ ДПС в Одеській області слід стягнути судові витрати, понесені ОСОБА_1 що пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно задоволених вимог, у розмірі 4539,66 грн., а також за подання скарги на ухвалу суду у розмірі 2422,40 грн., що в загальному розмірі складає 6962,06 грн.

Досліджуючи вимоги апелянта про стягнення витрат з проведення судової експертизи в суді першої інстанції в сумі 24990,24 грн., колегія суддів установила таке.

Частина 3 статті 101 КАС України визначає, що висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до частини 5 статті 137 КАС України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Як мовилося вище, за клопотанням позивача ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2024 року була призначена судово-почеркознавча експертиза.

Відповідно до наявного в матеріалах справи рахунку Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №24-4618(41) від 09.09.2024 платник ОСОБА_1 має сплатити вартість призначеної експертизи у розмірі 24990,24 грн. (а.с.130, т.2).

Також матеріалами справи підтверджується оплата ОСОБА_1 вартості проведеної експертизи, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією №53 від 11.11.2024 на суму 24990,24 грн.

Разом з тим, відповідач у відповідь на заявлене клопотання апелянта ані заяви про не співмірність таких витрат, ані про зменшення вказаних витрат до суду не надав.

Оскільки внаслідок проведеної експертизи суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, колегія суддів вважає, що вартість витрат зі сплати судової експертизи також має бути відшкодована заявнику за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області.

Отже слід констатувати, що доводи апеляційної скарги лише частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов є частково обґрунтованим, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до приписів статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права..

Оскільки суд першої інстанції у мотивувальній частині дійшов помилкових висновків про неузгодженість частини податкових повідомлень-рішень, а також допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, колегія суддів вважає, що судове рішення слід скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області форми «Ф» від 27.05.2017 № 1120-13 на суму 33 286,97 грн. та № 1121-13 на суму 46 328,36 грн.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС в Одеській області форми «Ф» від 10.02.2021 в сумі 79 615,33 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору та вартості судово-почеркознавчої експертизи у загальному розмірі 31952,30 грн. (тридцять одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят дві гривні 30 коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко