Справа № 260/6504/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/6504/24 пров. № А/857/11575/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі №260/6504/24 (головуючий суддя Калинич Я.М. м. Ужгород, письмове провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач) в якій просив суд:

1. Визнати незаконним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації.

2. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову від 09.10.2024 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач здійснює постійний догляд за своєю матір`ю яка, відповідно до довідки ЛКК №35, потребує постійного стороннього догляду.

09.10.2024 року позивача було затримано працівниками Ужгородського РУП ГУНП поліції на підставі чого складено протокол АЗ №183390 про адміністративне затримання. Пізніше його було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де він утримувався проти власної волі. Позивач зазначає, що під час його перебування в ІНФОРМАЦІЯ_4 , у нього були наявні документи які надавали йому право на отримання відстрочки від мобілізації, однак, працівники юридичного відділу відмовились приймати заяву про отримання відстрочки з додатками без об`єктивного пояснення причин такого. Також, під час перебування в ІНФОРМАЦІЯ_4 , службовими особами було проігноровані будь-які усні заяви позивача скористатися законним правом на відстрочку.

Відтак, як зазначає позивач, не розглянувши заяву про надання відстрочки, не надавши рішення про надання відстрочки чи відмову у наданні такої, позивача було неправомірно мобілізовано під час воєнного стану за призовом.

Позивач в ході розгляду справи уточнив заявлені позовні вимоги, виклавши їх в наступній редакції:

1. Визнати незаконним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №894 від 10.10.2024р. «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під часмобілізації.

2. Визнати протиправною та скасувати рішення про відмову у наданні відстрочки ОСОБА_1 , яке закріплене у протоколі комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14.10.2024р. №105.

3. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову та направлення ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації з моменту складання довідки ВЛК №4006 від 09.10.2024 року до моменту прийняття ОСОБА_1 до особового складу Військової частини НОМЕР_1 16.10.2024 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №894 від 10.10.2024р. «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 605,60 грн.

Позивач ОСОБА_1 не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в частині відмови в задоволені позовних вимог.

Апелянт вважає що рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 що відмови у наданні відстрочки позивачу у даному випадку - тобто без сприяння позивачу реалізувати своє право на відстрочку недоцільним та таким що шкодить правам та інтересам декількох осіб, а мотиви рішення суду першої інстанції у цій частині є необгрунтованими та передчасними.

Враховуючи ту обставину що позивач був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_3 09.10.2024 шляхом затримання та мобілізований на наступний день 10.10.2024, ще до прийняття рішення про відмову у наданні відстрочки - 14.10.2024, це позбавило позивача можливості знати свої права, реалізувати їх шляхом подання додаткових документів до раніше поданої заяви про відстрочку. Враховуючи допустимі законодавством строки розгляду заяв про відстрочку відповідач міг створити умови для надання необхідних, на його думку, документів для оформлення відстрочки позивачу, а останній мав би можливість їх надати.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.022.2025 у справі № 260/6504/24 в частині відмови у позовних вимогах щодо визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову та направлення ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації з моменту складання довідки ВЛК №4006 від 09.10.2024 року - до моменту прийняття ОСОБА_1 до особового складу в/ч НОМЕР_1 16.10.2024 року та визнати незаконним та скасувати рішення про відмову у наданні відстрочки ОСОБА_1 , яке закріплене у протоколі комісії ІНФОРМАЦІЯ_5 від 14.10.2024 № 105, та у цій частині ухвалити нове рішення, яким позовну вимогу задовольнити.

ІНФОРМАЦІЯ_2 не погодився із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог теж подав апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин спору просить таке скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити. Зокрема апелянт зазначає, що позивач не повідомляв уповноважених осіб відповідача про наявність у нього права на відстрочку від мобілізації в особливий період, в установленому законом порядку. Також вказує, що рішення про відмову позивачу у наданні відстрочки на підставі п.9 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю) було ухвалене у зв`язку з тим, що позивачем не було додано акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду.

Згідно п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Відповідно, компетенція ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо позивача закінчилась моментом його відправлення у військову частину. Просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати, та прийняти постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

18.06.2025 на адресу суду, від ОСОБА_1 , надійшли додаткові пояснення у справі. Відповідно до прохальної частини пояснень позивач просить апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 у справі №260/6504/24 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Позивач є громадянином України та перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 .

09.10.2024 року ОСОБА_1 було затримано працівниками Ужгородського РУП ГУНП поліції на підставі чого складено протокол АЗ №183390 про адміністративне затримання. Відповідно до протоколу АЗ №183390 ОСОБА_1 було доставлено у службове приміщення відповідача - 09.10.2024 року о 09.40 год., у зв`язку із вчиненням правопорушення передбаченого частиною ст. 210 КУаАП для складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Того ж дня, позивачем було подано на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву про надання відстрочки, у якій позивач зазначив що він є особою, яка на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Просив розглянути дану заяву та оформити йому у порядку, визначеному постановою КМУ від 16 травня 2024 року №560, довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно довідки №4006 військово-лікарської комісії при від 09.10.2024 року, солдата запасу ОСОБА_1 було визнано придатним до військової служби.

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №894 від 10.10.2024 року «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації», позивача було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації резервістів військовозобов`язаних, які призвані і направлені в складі команди НОМЕР_1 .

Листом від 16.10.2024 року за №24697 ОСОБА_1 , було відмовлено у наданні відстрочки. Підставою у відмові у наданні відстрочки слугувало те, що оскільки позивач до заяви від 09.10.2024 року про надання відстрочки на підставі п.9, ч.1, ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю) не додано акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду, комісією ухвалене рішення про відмову у наданні відстрочки.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, у зв`язку з чим, звернувся з даним позовом до суду.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно із статтею 106 частиною 1 пунктом 20 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (Закон №3543-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із статтею 1 Закону №3543-ХІІ, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до статті 106 частини 1 пункту 20 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Дія воєнного стану та загальна мобілізація неодноразово продовжувалася. Як на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин, так і станом на час розгляду судом цієї адміністративної справи, воєнний стан та загальна мобілізація в Україні триває.

У відповідності до пункту 5 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років.

Частиною 7 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII установлено, що перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок № 560; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 56 Порядку № 560 визначено, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до пункту 57 Порядку № 560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:

голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);

члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Абзацом першим пункту 58 Порядку № 560 передбачено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

За правилами пункту 60 Порядку № 560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

За змістом пункту 63 Порядку № 560 військовозобов`язані, які звернулися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки з заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією не направляються для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

09.10.2024 року, ОСОБА_1 , через свого представника, звернувся засобами електронного та поштового зв`язку до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу по мобілізації.

У спірному випадку заява позивача комісією при ТЦК щодо перевірки законності надання відстрочок по суті не розглядалася.

Того ж дня, позивача було направлено на військово-лікарську комісію, за наслідками якої він був визнаний придатним до військової служби, що підтверджується довідкою ВЛК № 4006 від 09.10.2024 року.

В подальшому ОСОБА_1 , відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10.10.2024 року № 894 було призвано на військову службу до лав збройних Сил України по мобілізації.

Сама ж заява позивача про надання відстрочки від призову на військову службу, була розглянута 14.10.2024 року, за розглядом якої, комісією було відмовлено позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 було порушено норми пункту 63, яким передбачено, що військовозобов`язані, які звернулися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки з заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією не направляються для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, а також норму абзацу 7 пункту 60 Порядку №560, відповідно до якого, до ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Всупереч вимогам пунктів 60, 63 Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, відповідачем було протиправно направлено позивача на проходження військово-лікарської комісії, а в подальшому призвано на військову службу під час мобілізації - до розгляду заяви позивача про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Відтак наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 31 жовтня 2024 року №894 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Оскільки відповідачем було протиправно направлено позивача на проходження військово-лікарської комісії, а в подальшому призвано на військову службу під час мобілізації - до розгляду заяви позивача про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним та достатнім способом захисту для відновлення прав позивача є визнання незаконним та скасування наказу начальника відповідача №894 від 10.10.2024р. «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації.

Щодо вимоги позивача - визнати протиправною дію та скасувати рішення відповідача про відмову у наданні відстрочки ОСОБА_1 , яке закріплене у протоколі комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14.10.2024р. №105, колегія суддів зазначає, що відмову в наданні відстрочки було надано тому, що до заяви позивачем не було додано повного пакету документів для задоволення заяви про відстрочку, що є обов`язковою вимогою для підтвердження підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Заява не була обґрунтована достатніми доказами, тому територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (ТЦК і СП) не мав законних підстав для задоволення такого прохання.

Відтак суд першої інстанції, в цій частині, прийняв рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

В решті позовних вимог позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність заявлених вимог.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційних скарг, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі №260/6504/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар