Справа № 420/4453/25
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/4453/25

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.,

повний текст судового рішення

складено 08.04.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурії О. В.

суддів - Вербицької Н. В.

Кравченка К. В.

розглянувши, в порядку письмового провадження, адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Овідіопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправною відмову в оформленні та видачі паспорта у вигляді паспортної книжечки, зобов`язання вчинити певні дії

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

У лютому 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючи в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 звернулись до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМС України в Одеській області) та Овідіопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі Овідіопольський РВ ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просили:

- визнати протиправними відмови ГУ ДМС України в Одеській області від 22.01.2025 №П-43/6/5101-25 та Овідіопольського РВ ГУДМС України в Одеській області від 16.01.2025 №П-1/6/5140-25/5140/24-25 у видачі ОСОБА_3 по досягненню 16-річного віку паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ (далі Положення №2503-ХІІ);

- зобов`язати Овідіопольський РВ ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по досягненню ним 16-річного віку паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ.

Обґрунтування позовних вимог складається з такого.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто законними представниками.

У зв`язку з досягненням дитиною 16-річного віку звернулись до Овідіопольського РВ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою від 14.01.2025 з проханням оформити і видати дитині ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ.

У заяві повідомлено про відмову від оформлення паспорта у формі ID-картки, про незгоду на обробку персональних даних, та обґрунтовано право на отримання паспорта-книжечки відповідно до постанови Великої палати Верховного суду від 19.09.2018 у зразковій справі №806/3265/17.

Проте, Овідіопольський РВ ГУ ДМС України в Одеській області та ГУ ДМС України в Одеській області листами відмовили у наданні дитині такого паспорта, посилаючись на Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», згідно з яким оформлення і видача паспорта здійснюється у формі картки, а також акцентували увагу, що дитині на момент звернення не виповнилось 16 років.

Позивачі вважають, що такою відмовою відповідачі порушують основоположні права як людини і громадянина. Указують на те, що, відповідно до Конституції України і Закону України «Про захист персональних даних» паспортна ID-картка може видаватися лише тим громадянам, які погоджуються на збір і обробку персональних даних. Оскільки було повідомлено про незгоду на обробку персональних даних, суб`єкт владних повноважень не має права примушувати оформити паспорт громадянина України у формі ID-картки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, спираючись на актуальну практику Верховного Суду, яка відповідає обставинам даної справи, виходив із того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 05.08.2022 був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 5140, який оформлений за допомогою засобів Єдиного державного демографічного реєстру (далі ЄДДР) внаслідок волевиявлення позивача.

Тобто, суд першої інстанції констатував, що позивач при оформленні паспорту громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, надав згоду на обробку персональних даних, а тому при зверненні із заявою про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки, ОСОБА_3 вже був внесений до ЄДДР і йому було присвоєно унікальний номер запису в ЄДДР (УНЗР): 435.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючи в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення обставин справи, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу зазначають, що, згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» термін згода означає «добровільне волевиявлення особи за умови її поінформованості». Як стверджують відповідачі, 06.08.2022 ОСОБА_3 видано паспорт для виїзду за кордон та внесено дані до Єдиного державного демографічного реєстру. Оскільки на момент отримання паспорту для виїзду за кордон рішення за нього приймалося батьками без належної інформованості, син не погоджується із цим і, по досягненню 16 років, не виявляє бажання надавати згоду на обробку персональних даних, про що наголосив у заяві щодо оформлення паспорта громадянина України, проставивши особистий підпис.

Законодавчі норми дають підстави для висновку, що документи Єдиного державного демографічного реєстру, передбачені відповідним Законом, в тому числі і ID-картка, можуть видаватися виключно на добровільній основі, без жодного примусу з боку державних та інших владних органів.

Є в апеляційній скарзі також і покликання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної в рішенні у зразковій справі № 806/3265/17 від 19.09.2018, яку, на думку скаржників, не врахував суд першої інстанції, хоча і не заперечував, що дана справа №420/4453/25 є типовою справою.

Крім того, скаржники зауважують, що суд першої інстанції помилково указав на факт посилання позивачами про неможливість отримання паспорта у вигляді ID-картки з релігійних переконань, оскільки таких посилань не робили, що було підкреслено у відповіді на відзив відповідача.

ГУ ДМС України в Одеській області, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та безпідставною, а тому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Доводи відзиву відтворюють позицію суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Овідіопольський РВ ГУ ДМС України в Одеській області правом подання відзиву не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

14.01.2025 до Овідіопольського РВ ГУ ДМС України в Одеській області звернувся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його законні представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із заявою про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року, затвердженого Положенням №2503-ХІІ у вигляд книжечки без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР) і без присвоєння унікального номера запису в ЄДДР (УНЗР).

У поданій заяві позивачі вказали, що мають намір оформити паспорт громадянина України ОСОБА_3 у зв`язку з досягненням ним 16-річного віку у вигляді книжечки зразка 1994 року та не надають згоди на обробку персональних даних, забороняють передачу будь-яких даних про себе до ЄДДР; формування стосовно себе УНЗР; використання будь-яких засобів ЄДДР.

Овідіопольський РВ ГУ ДМС України в Одеській області 16.01.2025 надав письмову відповідь на дану заяву з відповідними роз`ясненнями щодо отримання паспорта громадянина України. У наданій відповіді указано, що у ДМС та її територіальних органі/підрозділів відсутні законні підстави для оформлення та видачі ОСОБА_3 паспорта громадянина України відповідно до Положення №2503-ХІІ, з огляду на присвоєний при оформлені паспорта громадянина України для виїзду за кордон УНЗР.

Даний факт підтверджується заявою-анкетою №22026633 від 20.07.2022 для внесення інформації до ЄДДР згідно якої ОСОБА_2 , діючи як законний представник ОСОБА_3 , просила внести до ЄДДР інформацію про особу, інтереси якої вона представляє, у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон (а.с.69).

Далі, 21.01.2025 позивачі звернулися до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою аналогічного змісту.

22.01.2025 ГУ ДМС України в Одеській області надало аналогічну відповідь, яка була надана Овідіопольським РВ ГУ ДМС України в Одеській області.

Не погоджуючись з такими відмовами у видачі паспорта-книжечки, позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів дійшла таких висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відправною точкою для правильного та обґрунтованого вирішення даного спору є з`ясування питання чи має він ознаки типової адміністративної справи, що була прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для винесення зразкового рішення. Мова йде про постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі №806/3265/17 за позовом особи до Коростенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Колегія суддів, проаналізувавши зміст апеляційної скарги, встановила, що вона містить посилання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17 щодо наявності права громадян на отримання паспорта у формі книжечки.

У зразковій справі № 806/3265/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на ознаки цієї типової справи:

а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-ХІІ;

б) відповідач - територіальні органи ДМС України;

в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-ХІІ.

Розглянувши зразкову справу № 806/3265/17, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що норми Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492-VI (далі Закон №5492-VI), на відміну від норм Положення №2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин), не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом»), не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя в контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі констатувала, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Водночас у справі, яка є предметом даного апеляційного розгляду, Овідіопольський РВ ГУ ДМС України в Одеській області не приймав рішення про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які являються законними представниками неповнолітнього ОСОБА_3 , у видачі паспорту у вигляді книжечки з підстав ненадання особою згоди на обробку персональних даних.

Тобто, дана справа не відповідає вимогам зразкової, оскільки предметом розгляду останньої, було порушене право особи мати паспорт у альтернативній формі, яка не надавала згоду на обробку персональних даних у зв`язку із побоюваннями через свої переконання настання «тяжких» негативних наслідків в результаті майбутнього внесення персональних даних до ЄДДР та присвоєння унікального номеру запису в Реєстрі УНЗР.

Однак, як свідчать наявні в матеріалах даної справи №420/4453/25 докази, альтернативний вибір законні представники та неповнолітній ОСОБА_3 вже зробили, оформивши біометричний паспорт для виїзду за кордон, надавши, при цьому згоду на обробку персональних даних; в Реєстрі щодо неповнолітнього ОСОБА_3 вже сформовано номер, який не змінюється при наступних операціях.

Спірні правовідносини регулюються такими законодавчими нормами.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-ІІІ документом, що підтверджує громадянство України, є, в тому числі, паспорт громадянина України.

Частиною 1 статті 4 Закону №5492-VI встановлено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №5492-VI внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних». У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

Згідно з пунктом «а» частини 1 статті 13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України і оформлення такого передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру.

Також Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 №1474-VIII частину 2 статті 21 Закону № 5492-VI викладено в такій редакції: «Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.»

Відповідно до пунктів 1-2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» від 25.03. 2015 № 302 (далі Порядок №302) паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Пунктом 1 Порядку №302 затверджений:

-зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно;

-зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія;

-Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України.

Пунктом 2 Порядку №302 із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:

- з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року;

- з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Згідно пункту 3 Порядку №302 прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється.

Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.

Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.06.2019 №456 (далі Тимчасовий порядок №456) визначає порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року (далі - паспорт) особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року (далі - рішення суду), засвідчене в установленому законодавством порядку.

Отож, зазначеними вище нормами законодавства України передбачені два рівнозначних альтернативних варіанти оформлення документа, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України, а саме: паспорт у вигляді паспортної книжечки або паспортна картка з безконтактним електронним носієм.

Однак, в контексті спірних правовідносин, неповнолітній ОСОБА_3 не має права на оформлення паспорту громадянина України у вигляді книжечки, адже використання ним паспорта громадянина України для виїзду за кордон, при виготовленні якого було надано згоду на обробку персональних даних та було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує права неповнолітнього та в будь-якому разі не є втручанням у його приватне і сімейне життя.

У світлі наведеного, також слід дійти висновку про відсутність порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Ухвалюючи таке рішення, колегія суддів також враховує висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 08.06.2023 у справі № 380/5977/21, від 22.03.2024 у справі № 540/4500/21, від 28.11.2024 у справі №420/6552/24, в яких наголошено, що використання позивачем паспорта громадянина України для виїзду за кордон, при виготовленні якого було надано згоду на обробку персональних даних та було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує права позивача та в будь-якому разі не є втручанням у його приватне і сімейне життя.

Колегія суддів також не приймає доводи скаржників про те, що на момент отримання неповнолітнім паспорту для виїзду за кордон рішення за нього приймалося батьками без належної інформованості, однак син не погоджується із цим і, по досягненню 16 років, не виявляє бажання надавати згоду на обробку персональних даних.

Слід указати, що наслідки дій законного представника можуть бути як позитивними, так і негативними, оскільки він діє від імені особи, яку представляє, і несе відповідальність за свої дії перед нею та законом.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Отже, колегія суддів вважає, що посилання скаржників на неналежну інформованість щодо наслідків оформлення паспорту для виїзду за кордон не може бути наслідком задоволення даного позову про зобов`язання Овідіопольський РВ ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_3 паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ.

Також слід зазначити, що суд першої інстанції помилково у своєму рішенні послався на доводи позивачів щодо неможливості отримання паспорта у вигляді ID-картки з релігійних переконань, оскільки такі доводи позивачами не заявлялись.

Однак, колегія суддів вважає, що така помилка не призвела до неправильного вирішення даної справи по суті спору, а тому не вбачає підстав для втручання в рішення суду першої інстанції.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи апелянта про скасування рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом апеляційної інстанції відхиляються.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді К.В. Кравченко Н.В. Вербицька