Справа № 638/19176/25
Суддя: Поляков О. В.
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/638/510/25
РІШЕННЯ

Іменем України

30 вересня 2025 року м. Харків

Суддя Шевченківського районного суду м. Харкова Поляков О.В.,

за участю секретаря Кутоманової К.С.,

представника позивача Доменюка Д.Г.,

відповідача ОСОБА_1 ,

перекладача Мірзоєва Рагіма Ібрагім огли,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області до громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 (шість) місяців,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області звернулось до Шевченківського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , в якому просить ухвалити рішення про його затримання з метою забезпечення примусового видворення, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 місяців.

Вимоги за позовом мотивуються тим, що 17.07.2025 працівниками Валківського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області було виявлено громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживав без документів, які б надавали йому право законного перебування на території України на визначений строк.

В ході опитування відповідача, позивачем було встановлено, що ОСОБА_2 18 квітня 2025 році прибув в Україну через ПП «Старокозаче» і більше з її території не виїжджав. В період з 18.04.2025 по теперішній час був двічі притягнутий до адміністративної відповідальності працівниками ГУ ДМС у Харківській області. Дозволу на імміграцію в Україну не оформлював. За отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не звертався. Інших заходів для легалізації факту перебування в країні не вживав і таким чином, на теперішній час, в порушення вимог законодавства України, перебуває на її території нелегально та злісно ухиляється від виїзду.

Вищевикладене свідчить про те, що відповідач порушив вимоги ст. 4 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За повторне порушення правил перебування іноземців на території України 30.09.2025 Холодногірським відділом ГУДМС у Харківській області громадянин Азербайджанської республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП. За даним фактом був складений протокол та винесено постанову про накладення адміністративного стягання у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень.

Того ж дня Холодногірським відділом ГУДМС у Харківській області було винесено рішення про примусове видворення відповідача з території України. Позивач зазначає, що від послуг перекладача відповідач відмовився, тому зміст рішення було йому роз`яснено зрозумілою мовою. Також йому було повідомлено про наслідки невиконання вищезазначеного рішення та порядок і строки його оскарження.

При цьому позивач зазначає, що 17.07.2025 відповідач вже притягувався до адміністративної відповідальності за порушення вимог ч. 1 ст. 203 КУпАП (штраф у розмірі 1700 грн. не сплачений) Валківським відділом ГУДМС у Харківській області та у відношенні нього того ж дня було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, з терміном виконання до 15.08.2025, яке він не виконав без поважних причин.

На думку позивача бездіяльність відповідача щодо виконання прийнятих стосовно нього рішень свідчить про те, що він ухиляється від цього, що, в свою чергу, унеможливлює здійснення процедури його примусового видворення з території України до країни походження або третьої країни.

Також позивач зазначає, що відповідач досяг 18-річного віку, статус біженця йому не надано, в процедурі отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, він не перебуває, й таким чином у нього відсутні підстави, за наявності яких примусове видворення до особи не застосовується (ч. 8 ст. 26 та ч. 8 ст. 30 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»), документи які б підтверджували легальність перебування ОСОБА_1 на території України відсутні, що є підставою для прийняття рішення про його примусове видворення.

Позивач звертає увагу суду на те, що ОСОБА_2 не має законного джерела існування, що є прямим порушенням імперативної норми Закону.

Відповідач не вчинив будь яких дій щодо виконання рішення про примусове повернення, що на думку позивача свідчить про те, що він навмисно ухиляється від виконання прийнятого рішення. Також, відсутні підстави стверджувати, що відповідач підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, оцінюючи належність, допустимість та достовірність викладених доказів, а також беручи до уваги, що відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, позивач вважає, що ОСОБА_2 є нелегальним мігрантом, який ухиляється від виконання рішення про примусове повернення, а також існує ризик його втечі, що є підставою для його затримання.

Позивач вважає, що у даній справі є підстави для звернення судового рішення про затримання ОСОБА_1 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, до негайного виконання.

30.09.2025 ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з обов`язковою участю сторін.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, зазначив, що відповідач не має зареєстрованого місця проживання в Україні, документи на право проживання у нього також відсутні, законних джерел для існування він не має, від виконання рішення про примусове повернення ухилився, отже впродовж тривалого часу незаконно перебуває на території України, що вважає свідченням ухилення від виконання рішення про примусове видворення.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти його затримання та видворення з України в примусовому порядку. На даний час він має намір добровільно виїхати з території України та повернутись до країни походження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, врахувавши пояснення учасників справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із закордоним паспортом серії НОМЕР_1 , виданим 11.04.2025 органом 64440WQ, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Азербайджанської Республіки.

17.07.2025 головним спеціалістом Валківського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Колєснік В.В. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МХК №005056 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зі змісту вказаного протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що 17.07.2025 о 12.22 год. за адресою: м. Харків, вул. Римарська, 24 виявлено громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , перевищив встановлений строк перебування в Україні більше як на 30 днів, не додержався встановлених законом вимог, з 17.07.2025 року, незаконно перебуває на території України.

17.07.2025 заступником начальника відділу Валківського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Морозовою С.М. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МКХ № 005054, відповідно до якої ОСОБА_1 , притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у виді штрафу у розмірі 1700,00 грн, який відповідачем не було сплачено.

Крім того того ж дня Валківським відділом ГУДМС у Харківській області було винесено рішення про примусове повернення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Згідно з рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 17.07.2025 за №018869 вирішено примусово повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Айзербайджан, до країни походження або третьої країни та зобов`язано його покинути територію України у термін до 15.08.2025. В рішенні, крім іншого, зазначено, що ОСОБА_2 посвідкою на постійне проживання та тимчасове проживання не документований, із заявами про продовження строку перебування, оформлення дозволу на імміграцію, визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, а також набуття громадянства України не звертався.

З вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ОСОБА_2 ознайомлений 17.07.2025, що підтверджується його особистим підписом у вказаному рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

30.09.2025 Холодногірським відділом ГУДМС у Харківській області громадянин Азербайджанської республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за повторне порушення правил перебування іноземців на території України був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 203 КУпАП. За даним фактом був складений протокол серії ПР МХК №005154 від 30.09.2025 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 203 КУпАП та винесено постанову серії ПН МХК №005153 від 30.09.2025 про накладення адміністративного стягання у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 гривень.

Того ж дня Холодногірським відділом ГУДМС у Харківській області було винесено рішення про примусове видворення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з території України.

Згідно з рішенням про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства від 30.09.2025 за №000571 громадянина Айзербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішено примусово відворити з України.

З вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України ОСОБА_1 , ознайомлений 30.09.2025, що підтверджується його особистим підписом у вказаному рішення про примусове видворення з України.

За приписами ч. 7 ст. 5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України.

Згідно з вимог ч. 5 ст. 46 КАС України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про затримання іноземця або особи без громадянства.

Положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

В ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Аналіз наведеної правової норми свідчить, що окремою, самостійною підставою для звернення до суду є відсутність в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.

Обґрунтовуючи вимоги за позовом представник позивача посилається на те, що відповідач має на меті ухилитися від виїзду, оскільки у нього відсутні законні підстави для перебування на території України. Крім того, у відповідача відсутнє фінансове забезпечення для перебування на території України та виїзду за її межі, а на території України він тривалий час проживав незаконно, при цьому з власної волі не вживав жодних заходів для легалізації свого становища.

Разом з цим, позивач не обґрунтував чому він звернувся до суду саме із вимогами про застосування до відповідача найбільш суворого заходу, а саме затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 17.07.2025 серії ПР МХК №005056, особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,було встановлено та ідентифіковано паспортом громадянина Республіка Азербайджану серії НОМЕР_1 , виданим 11.04.2025, копію цього паспорту було оглянуто і у судовому засіданні.

Натомість, стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження негативної поведінки відповідача в Україні, яка б свідчила про намір ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджання проведенню процедури видворення або існування ризику його втечі.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.

Стаття 13 Загальної декларації прав людини регламентує кожній людині право вільно пересуватись і обирати собі місце проживання в межах кожної держави.

У статті 1 Конвенції сторони зобов`язалися гарантувати кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені Конвенцією. Конвенційні гарантії, в даному випадку, належать всім, а не тільки громадянам. Дії держави, пов`язані з контролем перебування іноземців на своїй території можуть призводити до порушення цих гарантій.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці щодо цієї категорії спорів неодноразово наголошував, що у випадку підтвердження того, що відносини, про порушення яких заявляє особа, охоплюються поняттям сімейного чи приватного життя, як у випадку відповідача у цій справі, то слід застосовувати так званий трискладовий тест, тобто - «чи відбувалося втручання згідно із законом? чи переслідувало таке втручання законну мету? чи було таке втручання необхідним у демократичному суспільстві?».

При цьому необхідність втручання в демократичному суспільстві встановлюється шляхом врівноваження інтересів держави з правами особи. Держава не може обґрунтовувати втручання відносними термінами такими як «корисно», «розумно» чи «бажано», а повинна продемонструвати наявність нагальної суспільної необхідності. Необхідність в демократичному суспільстві також вимагає пропорційності законній меті, що переслідується. При здійсненні такого втручання в особи має бути можливість скористатися процедурними гарантіями для оскарження рішення, зокрема щодо того чи бралися під час прийняття рішення до уваги інтереси особи, захищені статтею 8 Конвенції.

ЄСПЛ не заперечує того, що повернення чи видворення, як такі можуть відповідати законній меті регулювання міграції, однак підкреслює, що такі заходи повинні застосовуватися пропорційно до права особи на приватне та сімейне життя.

Як встановлено судом бездіяльність відповідача щодо виконання прийнятих стосовно нього рішень свідчить лише про те, що ОСОБА_2 не розумів щодо прийнятого відносно нього рішення про примусове його повернення з території України до країни походження або третьої країни.

При цьому суд критично оцінює доводи позивача про його свідоме ухилення від легалізації свого перебування на території України.

З огляду на викладене, ризик втечі відповідача, достатніми доказами не підтверджується, як і заявлена в позовній заяві виправданість застосування такого найбільш суворого заходу забезпечення видворення, як затримання з поміщенням до Пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до пункту «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014 у справі «Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17.07.2014 (№ 50264/08), указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, і «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява № 36760/06).

Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 2, 5, 7-9, 72-79, 90, 241-244, 246, 250, 268-272 КАС України, ст. 26, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 місяців.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. В. Поляков