Справа № 420/37120/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/37120/24

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів Бойка А.В., Єщенка О. В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не звільнення з військової служби в запас на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючого на момент подання рапорту від 15.06.2024, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 звільнити його з військової служби в запас на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючого на момент подання рапорту від 15.06.2024, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернувся до відповідача із письмовим рапортом про звільнення з військової служби, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком. Оскільки з приводу поданого рапорту відповідач допустив протиправну бездіяльністю представник позивача в порядку статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» неодноразово зверталася до військової частини із запитом про надання інформації щодо результатів розгляду рапорту ОСОБА_1 , на які отримувала відповідь із повідомленням про необхідність подання додаткових документів.

На переконання позивача, попри виконання вимог відповідача та надання усіх необхідних документів станом на час звернення його до суду із даним позовом він протиправно не звільнений з військової служби та листом від 03.09.2024 його повідомлено, що право на звільнення з військової служби буде реалізовано у встановленому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 15.06.2024.

Зобов`язано відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 15.06.2024.

В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги зазначає, що під час ухвалення рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що подані позивачем до рапорту про звільнення з військової служби документи є належними та достатніми для підтвердження того, що батько позивача інвалід ІІ групи потребує постійного догляду, а відтак він має повне право звільнитися з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком.

ВЧ НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги, та звертає увагу суду на те, що позивач, який прийняв рішення про звільнення, мав би подати рапорт особисто у встановленому порядку до керівництва військової частини та разом з рапортом про звільнення з військової служби і документи, які на його думку підтверджують підстави звільнення. З огляду на те, що позивач особисто із рапортом до керівництва не звертався, вважає позов необґрунтованим, у зв`язку з чим просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Також 29.08.2025 на адресу апеляційного суду від НОМЕР_3 надійшла заява, в якій відповідач повідомляє, що відповідно до Наказу командира НОМЕР_3 №631-ОМ від 25.08.2025 матрос ОСОБА_1 виключений зі списків військової частини у зв`язку із зарахуванням до НОМЕР_4 прикордонного загону ДПС України з 25.08.2025, на підставі наказу Голови ДПС України №1669-ОС від 20.08.2025.

ВЧ НОМЕР_1 також подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права просить рішення суду скасувати в частині задоволених вимог, та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час вирішення справи та ухвалення рішення суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач із рапортом про звільнення особисто не звертався до військової частини, а такий рапорт був долучений до адвокатського запиту.

Як зазначає апелянт, вказаний адвокатський запит був розглянутий відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», натомість, як зауважує апелянт розгляд звернень (рапортів) військовослужбовців з питань звільнення з військової служби врегульований Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Окрім цього, в апеляційній скарзі апелянт наводить аргументи стосовно наданих до заяви документів на підтвердження підстав для звільненні відповідно до положень пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, апелянт наполягає на тому, що заявлений позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 24.02.2022 проходить військову службу у Збройних Силах України, зокрема у ВЧ НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами.

15.06.2024 до ВЧ НОМЕР_1 поштовим зв`язком ОСОБА_1 , направив рапорт про його звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а. с. 20).

До рапорту були надані нотаріально засвідчені копії документів: копія паспорту громадянина України ОСОБА_1 ; копія посвідчення серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 ; копія службового посвідчення НОМЕР_6 матроса ОСОБА_1 ; копія довідки від 27.04.2021 № 08-13.01-0488 про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 ; копія картки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; копія довідки від 01.08.2022 № 5111- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 ; копія паспорту громадянина України ОСОБА_2 ; копія довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 ; копія картки платника податків ОСОБА_2 ; копія висновку №1158 від 29.05.2024 за формою №080-4/о відносно ОСОБА_2 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно діагностичний центр» Подільського району м. Києва, засвідчена за місцем видачі висновку; копія виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12 ААГ № 773740 ОСОБА_2 , засвідчена за місцем видачі виписки; копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №№ 773740, засвідчена за місцем видачі довідки; копія посвідчення серії НОМЕР_7 ОСОБА_2 ; копія довідки від 05.03.2024 № 3007- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 ; копія свідоцтва про розірвання шлюбу (повторно) серії НОМЕР_8 ; заява від 13.06.2024 ОСОБА_2 , зареєстрована в реєстрі за №2115 (а.с.22 зв. бік., 23).

Рапорт позивача від 15.06.2024 з додатками отриманий військовою частиною 18.06.2024, що підтверджено рекомендованим повідомленням, описом вкладеного до поштового відправлення, фіскальним чеком та повідомленням про вручення кореспонденції ( а.с. 24-26).

06.07.2024 до ВЧ НОМЕР_1 адвокатом позивача поштовим зв`язком направлений оригінал заяви від 05.07.2024 ОСОБА_2 , що він не має інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, крім свого сина ОСОБА_1 , яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буренко О.М., зареєстрована в реєстрі за № 2595.

На запит адвоката від 24.06.2024 до ВЧ НОМЕР_1 щодо результатів розгляду рапорту ОСОБА_1 від 15.06.2024 (а.с. 36), командир НОМЕР_9 загону морської охорони ОСОБА_3 15.07.2024 надав відповідь №08/О-157/169 про відсутність довідки, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (а.с.39).

29.07.2024 до ВЧ НОМЕР_1 адвокат позивача на виконання листа ВЧ НОМЕР_1 від 15.07.2024, направлений оригінал довідки ЛКК №1158 від 29.05.2024, виданої НКП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Подільського району м. Києва, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує постійної сторонньої допомоги та догляду, що підтверджується рекомендованим повідомленням, описом вкладеного до поштового відправлення, фіскальним чеком та повідомленням про вручення кореспонденції (а.с.40, зв. бік 42).

ВЧ НОМЕР_1 листом 03.09.2024 за вих. №08/3143-24-Вих повідомив адвоката позивача про отримання довідки ЛЛК № 1158, а також про те, що право ОСОБА_1 на звільнення з військової служби буде реалізовано встановленим порядком (після його повернення з лікування) (а.с. 48).

Позивач, вважаючи бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо звільнення його з військової служби в запас протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на подання військовослужбовцем матросом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 рапорту про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», останній мав би його розглянути.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки судом не встановлено, а відповідачем не вказано обґрунтованих причин не розгляду вказаного рапорту така бездіяльність відповідача є протиправною.

При цьому, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд вважав, що порушене право позивача підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, оскільки вважав, що звільнення позивача з військової служби є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу, а тому задовольнив позов частково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ).

За змістом частин 1 та 3 статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до частини 5 статті 1 Закону №2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, в редакції від 04.05.2024, яка була чинна до 17.05.2024 включно, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

З 18.05.2024 підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ зазнав змін та викладений в такій редакції:

військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Пункт 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачає, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, аналіз підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ дає підстави дійти висновку, що з 18.05.2024 військовослужбовцю для звільнення недостатньо наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Тобто, наразі слід довести необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

З вище зазначених приписів вбачається, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених п. 2 ч. 4 ст.26 Закону № 2232-XII через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина, як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Як свідчать обставини справи, позивач через свого представника до рапорту надав нотаріально засвідчені копії документів: копія паспорту громадянина України ОСОБА_1 ; копія посвідчення серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 ; копія службового посвідчення НОМЕР_6 матроса ОСОБА_1 ; копія довідки від 27.04.2021 № 08-13.01-0488 про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 ; копія картки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; копія довідки від 01.08.2022 № 5111- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 ; копія паспорту громадянина України ОСОБА_2 ; копія довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 ; копія картки платника податків ОСОБА_2 ; копія висновку №1158 від 29.05.2024 за формою №080-4/о відносно ОСОБА_2 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно діагностичний центр» Подільського району м. Києва, засвідчена за місцем видачі висновку; копія виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12 ААГ № 773740 ОСОБА_2 , засвідчена за місцем видачі виписки; копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №№ 773740, засвідчена за місцем видачі довідки; копія посвідчення серії НОМЕР_7 ОСОБА_2 ; копія довідки від 05.03.2024 № 3007- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 ; копія свідоцтва про розірвання шлюбу (повторно) серії НОМЕР_8 ; заява від 13.06.2024 ОСОБА_2 , зареєстрована в реєстрі за №2115.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає правильною позицію суду першої інстанції, що у зв`язку із зверненням позивача до НОМЕР_3 із рапортом від 15.06.2024, та наданням до заяви нотаріально засвідчених додатків, передбачених положеннями Закону №2232-ХІІ, відповідач повинен був розглянути такий рапорт, а бездіяльність відповідача обґрунтовано визнана судом протиправною.

Колегія суддів не приймає доводи військової частини стосовно того, що позивач особисто не звертався із рапортом про звільнення, оскільки звернення, наприклад, засобами поштового зв`язку через представника, як це мало місце у даному випадку, не забороняється.

Аргументи військової частини стосовно того, що надані до заяви документи на підтвердження підстав для звільненні відповідно до положень пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не відповідають вимогам чинного законодавства та не є підставою для звільнення, колегія суддів оцінює критично, за зауважує на тому, що якщо відповідач вважав їх недостатніми він мав би прийняти відповідне рішення та надати свої зауваження з цього приводу.

Водночас, як правильно наголосив суд першої інстанції, відповідач жодного рішення у відповідь на поданий рапорт не прийняв, що свідчить про безпідставність наведених доводів апелянта.

Стосовно повідомлення НОМЕР_3 про те, що відповідно до Наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №631-ОМ від 25.08.2025 матрос ОСОБА_1 виключений зі списків військової частини у зв`язку із зарахуванням до НОМЕР_4 прикордонного загону ДПС України з 25.08.2025, на підставі наказу Голови ДПС України №1669-ОС від 20.08.2025, колегія суддів зауважує, що спірні правовідносини склалися у позивача саме із ВЧ НОМЕР_1 та саме цей відповідач допустив протиправну бездіяльність відносно поданого позивачем рапорту і ці обставини жодним чином не виправдовують таку бездіяльність.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є зобов`язання відповідача розглянути рапорт останнього про звільнення з військової служби, з огляду на таке.

Частина 4 статті 245 КАС України визначає, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Наведене свідчить про те, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Водночас, якщо такий суб`єкт на момент прийняття рішення не перевірив дотримання заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Згідно положень пункту 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру», дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано;

Окрім цього, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, під дискреційними повноваженнями розуміється право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що в даному випадку рішення про відмову у звільненні суб`єктом владних повноважень не було прийняте і так рішення не було визнане судом протиправним.

Окрім цього варто зауважити, що повноваження відповідача щодо звільнення особи з військової служби є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача розглянути рапорт останнього.

За таких умов, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про те, що судом обраний неправильний спосіб захисту порушеного права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими та не містять аргументів, яким би не була надана правова оцінка судом першої інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення. Будь-яких інших доводів, які б могли свідчити про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, апеляційні скарги не містять.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко