Справа № 752/2732/25
Суддя: Митрофанова А. О.
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 752/2732/25
Провадження №: 2-а/752/170/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Митрофанової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності від 08 січня 2025 року серії 2КІ № , відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 000, 00 грн.

В обґрунтування позову позивачка вказує на те, що постанова про накладення адміністративного стягнення винесена з порушенням вимог законодавства, без належного з`ясування обставин справи та з недоведенням її вини у вчиненні правопорушення. Фіксація адміністративного правопорушення здійснювалася інспектором з паркування у режимі фотофіксації, без безпосереднього встановлення особи водія. Автомобіль, який зафіксовано на фотоматеріалах, належить позивачці, однак сама вона не перебувала за кермом транспортного засобу під час вчинення порушення. Тому, обов`язковий елемент складу адміністративного правопорушення як вина у її діях відсутній і жодними належними доказами не підтверджується.

Зазначила, що надання постанови без будь-яких додаткових доказів (зокрема, без протоколу, пояснень, свідчень тощо), а також без ідентифікації особи правопорушника, не відповідає вимогам ст.251 КУпАП. Притягнення до адміністративної відповідальності є можливо лише за умови доведеності події і складу правопорушення, а також вини конкретної особи, що у даному випадку не здійснено.

Також заявлено про наявність моральної шкоди, завданої внаслідок протиправних дій відповідача, оскільки складення та вручення постанови викликали у неї стрес, порушення звичного ритму життя, необхідність витрачати час на спілкування з адвокатом, підготовку пояснень та звернення до суду. Моральна шкода оцінюється у 4 000 грн. Її обґрунтованість підтверджується загальним принципом презумпції моральної шкоди при порушенні прав особи органами публічної влади, а також відповідною судовою практикою.

Таким чином, позовні вимоги зумовлені недоведенням події адміністративного правопорушення, відсутністю вини позивачки, недотриманням відповідачем процедур фіксації правопорушення, а також негативними наслідками у вигляді завданої моральної шкоди.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила суд скасувати оскаржувану постанову у зв`язку із відсутністю події адміністративного правопорушення, стягнути моральну компенсацію та сплачений судовий збір.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 січня 2025 року справу передано на розгляд головуючого судді Митрофанової А.О.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху з підстав неповної сплати судового збору, оскільки позивач сплатив лише 970 грн замість належних 1 453,44 грн. Суд зобов`язав усунути недолік у п`ятиденний строк шляхом доплати 483,44 грн.

19 лютого 2025 року від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору у розмірі 484,00 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

18 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача - Садовського О.О. надійшов відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою. Зазначається, що транспортний засіб позивачки був зафіксований у зоні дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», а постанова винесена інспектором на підставі належних доказів у межах наданих повноважень, із дотриманням вимог КУпАП, зокрема без участі особи, що допускається у разі фотофіксації. При цьому, позивачка не заперечує факт перебування її автомобіля на місці вчинення порушення, а тому відсутні підстави для визнання постанови протиправною.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди зазначено, що вона є необґрунтованою, оскільки не подано доказів самого факту шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку. Крім того, така вимога підлягає розгляду за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.

22 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник позивача - Стригунов Олександр Миколайович подав відповідь на відзив, в якій вказав, що доводи відповідача не спростовують позовні вимоги. Фотофіксація не містить чітких доказів перебування автомобіля в зоні дії знака 3.34, а також відсутня дорожня розмітка чи знаки, які б підтверджували порушення. Окремо звернув увагу на порушення вимог до розміщення знаків та недоведеність місця правопорушення. Також заперечив щодо відсутності моральної шкоди, пояснивши, що постанова спричинила емоційне напруження, витрати часу і коштів на захист прав, та просив стягнути витрати на правничу допомогу.

Клопотань від позивача та відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження обставин в їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, що 08 січня 2025 року головним спеціалістом-інспектором з паркування другого відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Пігарєвим Станіславом Валерійовичем винесено постанову серії 2КІ №? про накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративного стягнення у зв`язку з виявленням порушення правил зупинки транспортного засобу, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Зафіксовано, що автомобіль TOYOTA RAV4 з державним номером НОМЕР_1 08 січня 2025 року о 15 год. 20 хв. здійснив зупинку на проспекті Голосіївському, 27в у місті Києві в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено».

Порушення зафіксовано у режимі фотозйомки із використанням АРМ Інспектора.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 122 КУпАП, мають право розглядати уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування, які мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення, а у випадках, передбачених законодавством, - виносити постанови.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06 вересня 2005 року № 2807-IV (далі - Закон № 2807-IV) передбачено, що органи місцевого самоврядування забезпечують здійснення державної політики у сфері благоустрою населених пунктів, зокрема шляхом встановлення та забезпечення дотримання правил благоустрою, до яких належать і вимоги щодо правил паркування, зупинки та стоянки транспортних засобів.

Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 30 Закон № 2807-IV до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, організація благоустрою територій населених пунктів, а також контроль за дотриманням відповідних правил.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року № 130 затверджено Порядок здійснення контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, пунктом 11 якого передбачено, що інспектор з паркування на підставі матеріалів фотофіксації правопорушення має право без складання протоколу винести постанову про накладення адміністративного стягнення відповідно до статті 283 КУпАП.

Таким чином, інспектори з паркування, які діють у межах відповідного підрозділу органу місцевого самоврядування (зокрема, Департаменту територіального контролю виконавчого органу Київської міської ради), є належними та уповноваженими суб`єктами владних повноважень на складення постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема статтею 122, зокрема у разі фіксації таких порушень у режимі фотозйомки.

Відтак, винесення спірної постанови здійснено уповноваженими посадовими особами у межах наданих законом повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Згідно із статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону № 3353-XII встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила дорожнього руху).

Пунктами 1.1, 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території, тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з пунктом 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Оскаржуваною постановою позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП у зв`язку з паркуванням транспортного засобу в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено».

Відповідно до п.п. «в» п. 8.4 Правил дорожнього руху дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи, зокрема, заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Згідно з розділом 33 Правил дорожнього руху знак 3.34 «Зупинка заборонена» забороняє зупинку і стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу). Дія знаків 3.9, 3.10, 3.34-3.37 поширюється лише на той бік дороги, на якому вони встановлені.

Таким чином, зупинка/стоянка транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено» створює об`єктивну сторону правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 122 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП, зокрема, порушення правил зупинки, стоянки - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суб`єктом правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення (момент паркування), а в разі фіксації зазначеного правопорушення в режимі фотозйомки (відеозапису) - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладання адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису).

Пунктом 26 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 03 грудня 2009 року № 1342, визначено, що користувач зобов`язаний поставити транспортний засіб на місце для паркування відповідно до дорожньої розмітки та дорожніх знаків, а також з дотриманням вимог цих Правил і Правил дорожнього руху сплатити збір за паркування та вартість послуг з утримання майданчиків для платного паркування; розмістити у лівому нижньому куті лобового скла транспортного засобу платіжний документ так, щоб забезпечити його видимість для перевірки.

Відповідно до примітки до ст. 14-2 КУпАП режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів.

Згідно зі ст. 14 КУпАП, можливість фіксації порушень правил паркування в режимі фотозйомки шляхом створення зображень транспортного засобу в момент вчинення правопорушення, а отже такі зображення є належним доказом його вчинення.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування.

За змістом ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Частинами 2 і 3 ст. 283 КУпАП встановлено, що постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Отже, тільки належна фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивачем, може підтвердити правомірність накладення на нього адміністративного стягнення та вважається належним доказом по справі.

З аналізу матеріалів постанови від 08 січня 2025 року серії 2КІ №? вбачається, що надані фотознімки хоча й зафіксовують транспортний засіб позивачки, проте не містять чітких ідентифікуючих ознак, які б однозначно підтверджували перебування автомобіля саме в межах дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено».

Відсутні орієнтири дорожньої інфраструктури, які дозволили б співвіднести положення автомобіля з розміщенням відповідного знаку.

Крім того, фотоматеріали не демонструють сам знак 3.34 у безпосередній близькості до транспортного засобу або його оглядовій зоні, а координати, наведені у постанові, без візуального підтвердження не можуть самостійно доводити факт правопорушення.

За відсутності наочних і беззаперечних доказів, що фіксують саму подію порушення правил зупинки саме у зоні дії знаку, надані матеріали не можуть вважатися належними і достатніми для встановлення вини позивачки та притягнення її до адміністративної відповідальності.

У справах про адміністративні правопорушення діє принцип презумпції невинуватості особи, який передбачає, що сумніви у винуватості тлумачаться на її користь. З огляду на відсутність чіткої візуалізації правопорушення, ці сумніви не усунуті.

Таким чином, сукупність наданих доказів не є достатньою для беззаперечного підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Вони не забезпечують належної доказової бази, яка б відповідала критеріям допустимості й належності відповідно до ст. 251 КУпАП, що є підставою для визнання винесених постанов необґрунтованими.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 4 000 грн суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п.57).

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Необхідною умовою виникнення відповідальності у вигляді обов`язку відшкодувати заподіяну майнову і немайнову шкоду є неправомірність дій або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою, вини особи у заподіянні шкоди.

Слід зазначити що сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно (Постанова ВС від 10 червня 2021 року по справ № 640/963/19).

Позивачка пояснює, що моральна шкода спричинена їй у зв`язку з необхідністю захищати свої права від неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності. Зазначає, що незаконне винесення постанови стало причиною емоційного дискомфорту, психологічного напруження, відчуття несправедливості, а також витрат часу, зусиль та коштів на звернення до суду, підготовку документів та участь у судовому процесі. Зазначене негативно вплинуло на її загальний емоційний стан та викликало стрес.

Втім, матеріалами справи не підтверджені моральні страждання позивача, наприклад, висновком експертизи моральної шкоди, консультативними висновками лікарів тощо.

Отже, за відсутності належних та допустимих доказів, що підтверджують наявність і розмір моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позовна вимога в цій частині є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 16 000, 00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 ст. 134 КАС України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Ця норма закону кореспондується з ч. 7 ст. 139 КАС України, згідно з якою розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Про це саме зазначено в частині третій статті 143 КАС України.

Зазначені умови дотримані, оскільки у адміністративному позові представник позивача повідомив суд попередньо понесені витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 9 500, 00 грн, а разом з відповіддю на відзив заявив про повну вартість таких витрат у розмірі 16 000, 00 грн і надав відповідні докази про виконану роботу та вартість послуг адвоката.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Відповідно до п. 4 ч. 1 стю 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такий самий правовий підхід застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункту 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Про таке йдеться також в іншій практиці ЄСПЛ, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом Стригуновим Олександром Миколайовичем (далі - Адвокат) та ОСОБА_1 (далі - Клієнт) укладено Договір про надання правничої допомоги від 11 січня 2025 року.

Пунктом 1 Договору визначено, що Клієнт в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає завдання-доручення в усному чи/або в електронному вигляді шляхом одночасного їх скерування на офіційну електронну поштову скриньку Адвоката ІНФОРМАЦІЯ_3 та на мобільний телефон Адвоката НОМЕР_2 у мобільному застосунку «Telegram», а Адвокат зобов`язується відповідно до завдання-доручення Клієнта надати йому за плату професійну правничу (правову) допомогу в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, в усіх судах України, правоохоронних та контролюючих органах України згідно з діючим законодавством України.

Пунктом 3 вказаного Договору сторони погодили, що Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату плату за надану правничу (правову) допомогу у порядку та строки, визначені у завданнях-дорученнях, додаткових угодах, замовленнях, актах, які є невід`ємною частиною Договору, шляхом сплати виставлених Адвокатом рахунків за послуги.

Додатковою угодою від 11 січня 2025 року до договору про надання правової допомоги від 11 січня 2025 року встановлено, що вартість послуг Адвоката складає 3 000,00 грн. за одну годину витраченого часу. Перелік виконаних робіт, наданих послуг та понесених витрат Адвокатом зазначається у актах приймання-передачі наданих послуг та рахунках на їх оплату на виконання договору про надання правової допомоги від 11 січня 2025 року та додаткової угоди до нього, що приймаються та оплачуються Клієнтом не пізніше 10-ти денного терміну після підписання акту приймання-передачі наданих послуг.

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 11 січня 2025 року та додаткової угоди до нього, складеним 22 березня 2025 року, адвокатом Стригуновим Олександром Миколайовичем надано правову допомогу Клієнту - ОСОБА_1 , зокрема:

1. Надання правової допомоги - консультація Клієнта щодо підстав складання постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕАЕ № від 08 січня 2025 року, порядку оскарження та правової позиції щодо її скасування (40 хв.) - 2 000 грн.

2. Пошук та вивчення судової практики Верховного Суду: постанова від 08 липня 2020 року у справі № 643/1352/16; постанова від 04 жовтня 2021 року у справі № 295/6653/19; постанова від 30 вересня 2020 року у справі № 464/3879/17; рішення від 05 вересня 2019 року у справі № 826/8417/17 (1 год. 30 хв.) - 3 500 грн.

3. Складання адміністративного позову про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ЕАЕ № від 08 січня 2025 року; завантаження до електронного суду (ЄСІТС) позовної заяви в інтересах Клієнта (1 год. 50 хв.) - 5 000 грн.

4. Вивчення відзиву та підготовка відповіді на відзив; завантаження до ЄСІТС відповіді на відзив та відправка її до суду (1 год. 30 хв.) - 4 500 грн.

Загальна тривалість наданої правової допомоги становить 5 год. 20 хв., а загальна вартість - 16 000 грн.

Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 КАС України, згідно з якою для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Верховний Суд у пунктах 48-49 додаткової постанови від 08 квітня 2021 року у справі № 922/2321/20 констатував, що зазначені окремо в акті надання правової допомоги послуги адвоката зі здійснення аналізу нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів охоплюються послугою зі здійснення підготовки відзивів на касаційні скарги; правова позиція боржника викладена у відзивах на касаційні скарги вже була сформована до касаційного розгляду справи, а доказів додаткового комплексного та усестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано та з матеріалів справи не вбачається.

Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд вважає, що надані адвокатом види послуг не є окремими процесуальними діями, а такими, що направлені на досягнення одного результату, яким в даному випадку є оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В даній правовій ситуації суд вважає, що визначений стороною та його адвокатом розмір гонорару у сумі 16 000, 00 грн, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на конкретні обставини справи.

Оцінивши характер та складність адміністративної справи, предметом якої є постанова про накладення адміністративного стягнення у розмірі 340,00 грн., незначний обсяг фактичних обставин, що підлягають доказуванню, а також відсутність необхідності дослідження додаткових джерел права, суд враховує, що справу розглянуто без участі позивача та його представника, судові засідання не проводилися.

Враховуючи зазначене, а також принцип співмірності судових витрат, суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу, є обґрунтованим у сумі 7 500,00 грн та відповідає засадам справедливості.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частина 3 ст. 139 КАСУ передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в частині скасування постанови про адміністративне правопорушення та відмовляє у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди, відповідно до положень КАС України, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 484,48 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволеної частини позову.

Керуючись ст. ст. 72, 77, 241-246, 286 КАС України, ст.ст. 7, 122, 251, 265-2, 268, 283-284, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Скасувати постанову серії 2КІ №? від 08 січня 2025 року, винесену інспектором з паркування Департаменту територіального контролю м. Києва Пігарєвим Станіславом Валерійовичем у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.?1 ст.?122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн, та закрити провадження у справі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 484,48 грн.

Стягнути з Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати на правничу допомогу в розмірі 7 500,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.О. Митрофанова