Справа № 400/499/25
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/499/25

Перша інстанція: суддя Птичкіна В.В.,

повний текст судового рішення

складено 25.05.2025, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,
при секретарі Марченко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року по справі №400/499/25 за позовом ОСОБА_1 до Інспектора відділу реагування патрульної поліції Первомайського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Тараненко Надії Володимирівни, Поліцейського реагування патрульної поліції Первомайського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Головка Дмитра Сергійовича, за участю третьої особи - Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, про визнання заборони протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2025 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до інспектора відділу реагування патрульної поліції Первомайського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Тараненко Надії Володимирівни (надалі відповідач-1) та поліцейського реагування патрульної поліції Первомайського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Головка Дмитра Сергійовича (надалі відповідач-2), в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, виклав такі позовні вимоги:

- визнати протиправною заборону відповідача-1 здійснювати фото, -відеофіксування належного їй службового посвідчення поліцейського під час пред`явлення на вимогу ОСОБА_1 14.10.2024 року близько 15:50 год для ознайомлення та зобов`язати відповідача-1 невідкладно надати ОСОБА_1 своє службове посвідчення для ознайомлення шляхом фото, -відеофіксування інформації, що в ньому міститься;

- визнати протиправною заборону відповідача-2 здійснювати фото, -відеофіксування належного йому службового посвідчення поліцейського під час пред`явлення на вимогу ОСОБА_1 14.10.2024 року близько 15:50 год для ознайомлення та зобов`язати відповідача-2 невідкладно надати ОСОБА_1 своє службове посвідчення для ознайомлення шляхом фото, -відеофіксування інформації, що в ньому міститься.

Такі позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідачі пред`явили позивачу свої службові посвідчення, але заборонили позивачу фотографувати або фіксувати на відеозапис ці службові посвідчення. Позивач вважає, що така заборона є неправомірною та порушує його право вільно збирати та зберігати інформацію в буд-який спосіб на свій вибір.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Наведені в апеляційній скарзі доводи апелянта полягають у невірному застосуванні судом першої інстанції положень частини другої статті 34 Конституції України та ч.3 ст.18 Закону України «Про національну поліцію», які надають позивачу право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір та вимагати у відповідачів (поліцейскьих) пред`явити своє службове посвідчення для ознайомлення з викладеною в ньому інформацією, а відповідачі, як поліцейські, під час пред`явлення свого службового посвідчення для ознайомлення не маю права обмежувати особу у способі ознайомлення, ставити умови ознайомлення тощо.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи полягають наступному.

14.10.2024 відповідачі прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1 за викликом по лінії « 102» за заявою ОСОБА_2 .

Під час спілкування відповідачів із ОСОБА_2 до них підійшов ОСОБА_1 (позивач), який попросив відповідачів пред`явити їхні посвідчення.

Відповідачі пред`явили посвідчення ОСОБА_1 , який вголос зачитав повну інформацію, що міститься у посвідченнях відповідачів, та записав її.

У наданні посвідчень для фотографування (відеозйомки) відповідачі позивачу відмовили.

Вказані обставини були зафіксовані відеозаписом та не заперечуються сторонами.

Предметом оскарження в рамках даної адміністративної справи є відмова відповідачів у наданні позивачу можливості здійснити фотографування (відеозйомку) службових посвідчень відповідачів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі виконали приписи статті 18 Закону України від 07.11.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» в частині пред`явлення позивачу своїх службових посвідчень та надання позивачу можливості ознайомитися з викладеною в них інформацією, і позивач з такою інформацією ознайомився.

Суд першої інстанції також зазначив, що конституційному праву особи на вільне збирання інформації усно, письмово або в інший спосіб не кореспондує обов`язок поліцейського надати документ (службове посвідчення) для інших цілей, крім цілі ознайомлення з викладеною у документі інформацією.

Апелянт з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, та наполягає на тому, що позивач мав право здійснювати фотографування (відеозйомку) службових посвідчень відповідачів, а відповідачі не мали права відмовляти позивачу у наданні такої можливості.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст.5 КАС України чітко визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Слід зазначити, що виявлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених у ч.2 ст.2 КАС України критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак за умови, що встановлено порушення прав, свобод та законних інтересів позивача.

Якщо ж факту порушення прав свобод чи інтересів судом не встановлено, то підстави для задоволення позову відсутні незалежно від того, чи є дії або рішення суб`єкта владних повноважень протиправними.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Отже, в рамках даної адміністративної справи необхідно з`ясувати, чи відповідають оскаржені дії відповідачів наведеним у п.3 ст.2 КАС України критеріям та чи порушують ці дії права та законні інтереси позивача.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Захист прав, свобод та інтересів слід відрізняти від їх охорони. Охорона прав та інтересів має на меті запобігти їх порушенню. Охорона здійснюється шляхом встановлення відповідних норм права, правових стимулів, заборон тощо. Натомість, захист прав здійснюється у разі їх порушення.

Повертаючись до обставин даної справи, колегія суддів звертає увагу на те, що спірні дії відповідачів були вчинені під час їх виїзду 14.10.2024 на місце події за викликом по лінії « 102» за заявою ОСОБА_2 , зареєстрованої в журналі ЄО Первомайського РВП за №10220 від 14.10.2024, тобто відповідачі були при виконані своїх службових повноважень, під час яких до відповідачів підійшов позивач та попросив відповідачів пред`явити їхні посвідчення.

В даному випадку дії поліцейських чітко врегульовані положеннями частини 3 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» наступного змісту:

«Звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук.»

При цьому слід враховувати, що згідно п.2 р.1 Порядку оформлення, видачі, знищення службових посвідчень Національної поліції, затвердженого наказом МВС України від 26.04.2017 №347 «Про організацію виготовлення та видачі службових посвідчень Національної поліції України» службове посвідчення є офіційним документом, що посвідчує належність особи до Національної поліції, підтверджує її повноваження, встановлені законодавством України.

Таким чином, встановлений частиною 3 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» обов`язок поліцейського пред`явити своє службове посвідчення на вимогу особи для ознайомлення направлений виключно на забезпечення права такої особи встановити особу власника такого посвідчення та його належність до Національної поліції.

Цією нормою також чітко визначений спосіб забезпечення такого права у формі конкретних дій, які повинен вчинити поліцейський, а саме - пред`явити службове посвідчення на вимогу особи, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук.

Матеріалами справи доведено, що відповідачі, не випускаючи з рук свої службові посвідчення, пред`явили їх позивачу для ознайомлення, і позивач ознайомився зі змістом цих службових посвідчень.

Колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин відповідачі дотримались приписів частини 3 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» щодо забезпечення права позивача встановити особу відповідачів та їх належність до Національної поліції, і позивач таким правом в повній мірі скористався.

В той же час, дії, які вимагає від відповідачів вчинити позивач, вже виходять за межі регулювання частини 3 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки фактично стосуються здійснення позивачем фото (відео) фіксації службових посвідчень відповідачів.

Апелянт в обґрунтування правомірності та обов`язковості для відповідачів таких вимог посилається на положення статті 34 Конституції України, якою передбачено наступне:

«Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.»

Колегія суддів зазначає, що інтерес позивача в отриманні фото (відео) фіксації службових посвідчень відповідачів сам по собі не суперечить законодавству, оскільки зміст службових посвідчень не містить в собі тих персональних дані, що можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу, в розумінні ч.2 ст.5 Закону України «Про захист персональних даних», про що також вірно зазначає і апелянт.

Однак цей інтерес позивача в сфері публічно-правових відносин не є таким, що охороняється та забезпечується законодавчо, оскільки не кореспондується з відповідними обов`язками поліцейського надавати своє службове посвідчення для інших цілей, крім цілі, що передбачена частиною 3 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», а саме - встановити особу власника такого посвідчення та його належність до Національної поліції.

Колегія суддів вважає, що у межах спірних правовідносин, які відносяться не до приватних, а до публічно-правових, вчинені відповідачами дії в повній мірі забезпечили право позивача на отримання інформації стосовно особи відповідачів, та їх належності до Національної поліції.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, оскаржені дії відповідачів не порушують як приписів законодавства, так і прав, свобод чи законних інтересів позивача, що в свою чергу виключає підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, прийняв законне та обґрунтоване рішення, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення складений 29.09.2025 р.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька