Справа № 826/23623/15
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2025-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Бєлової Л.В.

за участю секретаря Ольшевської Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року (м. Львів, дата складання повного тексту - 19.05.2025) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:

- визнати противоправним та скасувати наказ Голови Державної екологічної інспекції України від 24.09.2015 №282-0 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу Департаменту екологічного контролю Держекоінспекції України державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища України;

- визнати противоправними дії Державної екологічної інспекції України, пов`язані з направленням листа до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», повідомлення про звільнення ОСОБА_1 , як про державного службовця, звільненого за порушення Закону України «Про очищення влади»;

- стягнути з державного бюджету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 вересня 2015 року до дня поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу Департаменту екологічного контролю Держекоінспекції України - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища України, із розрахунку 253,17 грн за кожен день вимушеного прогулу;

- зобов?язати Державну екологічну інспекцію України проінформувати Міністерство юстиції України про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу Департаменту екологічного контролю Держекоінспекції України - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища України та відкликати відомості та подану інформацію про застосування до ОСОБА_1 заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади»;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу Департаменту екологічного контролю Держекоінспекції України - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища України та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 5316 грн 53 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, приймаючи рішення щодо звільнення позивача із займаної посади, виходив із того, що нібито ОСОБА_1 умисно не подав заяву про застосування або не застосування заборон, визначених частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», при цьому не прийняв до уваги, що наказ Першого заступника Голови Держекоінспекції України від 01.04.2015 № 96-о «Про проведення в апараті Держекоінспекції України перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» не містить у собі дати ознайомлення позивача та його власноручного підпису щодо ознайомлення зі змістом цього наказу, що потягло за собою порушення пункту 102 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1242 та Інструкції з діловодства в Державній екологічній інспекції України, затвердженої наказом Державної екологічної інспекції України від 26.06.2012 № 119.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти позову та вказав, що відповідно до Закону України «Про очищення влади», Порядку, Плану проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 1025-р, Держекоінспекцією визначено провести в центральному апараті Держекоінспекцїї та територіальних органах Держекоінспекцїї перевірку відповідно до затвердженого Плану заходів, визначивши днем початку проведення перевірки з 10 вересня 2015 р. відносно головних спеціалістів Держекоінспекції (наказ від 01.04.2015 №96-о). Пунктом 4 зазначеного наказу визначено Відділ організаційно-аналітичного забезпечення, взаємодії з громадськістю та ЗМІ та Сектор по роботі з персоналом відповідальними за оприлюднення інформації на офіційному веб-сайті Держекоінспекції. Зважаючи на наведене, позивач з дня видання наказу (01.04.2015) був обізнаний про те, що відносно головних спеціалістів (він займав посаду головного спеціаліста) з 10.09.2015 буде проводитись перевірка, відповідно до Закону України «Про очищення влади». Тобто, саме з 10.09.2015 у позивача виникає обов`язок не пізніше ніж на десятий день, подати заяву у якій повідомити про те, що до нього застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону № 1682-VII, або повідомити про те, що до нього не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо нього відповідно до Закону № 1682-VII. Перебування позивача у відпустці не звільняє його від обов`язку подати передбачену Законом № 1682-VII заяву. Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою статті 4 Закону № 1682-VII, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону. Ураховуючи, що днем початку проведення перевірки відносно головних спеціалістів Держекоінспекції є 10 вересня 2015 р., заяву відповідно до Закону № 1682-VII, ОСОБА_1 мав подати до 21.09.2015 включно (зважаючи на те, що 20.09.2015 є вихідним днем). Однак, позивачем всупереч вимогам частини другої статті 4 Закону № 1682-VII не подана заява у якій повідомляється про те, що до нього застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону № 1682-VII, або повідомляється про те, що до нього не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо нього відповідно до Закону № 1682-VII.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт зазначає, що звільнення позивача є правомірним та відповідаю приписам чинного на момент звільнення законодавства.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу Голови Державної екологічної інспекції України від 14.11.2014 № 436-0 ОСОБА_1 було призначено по переводу на посаду головного спеціаліста відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Департаменту екологічного контролю Державної екологічної інспекції України з 14.11.2014.

Наказом Державної екологічної інспекції України №96-о від 01.04.2015 відповідно до Закону України «Про очищення влади», Порядку та Плану проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», визначено провести в центральному апараті Держекоінспекцїї та територіальних органах Держекоінспекцїї перевірку відповідно до затвердженого Плану заходів, визначивши днем початку проведення перевірки з 10 вересня 2015 року відносно головних спеціалістів Держекоінспекцїї.

Наказом Державної екологічної інспекції України від 18.08.2015 №110-в ОСОБА_1 було надано щорічну основну відпустку за період роботи з 14.11.2014 по 13.11.2015, тривалістю 30 календарних днів з 31.08.2015 по 29.09.2015.

23.09.2015 позивачем на ім`я голови Державної екологічної інспекції України подана заява про надання згоди на проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» та оприлюднення відомостей щодо себе, у якій також повідомив про те, що до нього не застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Наказом Державної екологічної інспекції України від 24.09.2015 №282-О «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Департаменту екологічного контролю Державної екологічної інспекції України з 29.09.2015. Останній день відпустки визначено вважати днем звільнення, згідно п. 7-2 ст. 36 КЗпП України. Підстава: неподана заява про застосування або не застосування заборон, визначених частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», службова записка головного спеціаліста сектору по роботі з персоналом Петровської О.С. від 22.09.2015 №6/003-сз.

Листом від 24.09.2015 №6-6-1106 Державна екологічна інспекція України повідомила Міністерство юстиції України про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Департаменту екологічного контролю Держекоінспекції України та про застосування до ОСОБА_1 заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади» на 10 років.

Позивач, вважаючи наказ про своє звільнення протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з підстави, передбаченої абзацом першим частини третьої статті 4 Закону України «Про очищення влади», у період перебування його у відпустці, є протиправним, а тому наказ Державної екологічної інспекції України від 24.09.2015 №282-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » необхідно скасувати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу» (далі- Закон №889-VIII).

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу на час виникнення спірних правовідносин регулював Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі- Закон №3723-XII). Цей Закон визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Згідно з ст. 1 Закону №3723-XII державна служба - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Спір у цій справі виник у зв`язку із звільненням позивача з публічної служби за процедурою очищення влади (люстрації) із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) та внесенням відомостей до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII (далі - Закон №1682-VII), з одночасним оприлюдненням цих відомостей на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України на підставі частини третьої статті 1, частини третьої статті 4 Закону №1682-VII.

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно із статтею 4 вказаного Закону особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.

Порядок проведення перевірки відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону № 1682-VII, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 563, визначає механізм проведення перевірки достовірності відомостей, що подаються посадовими і службовими особами органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також особами, які претендують на зайняття відповідних посад, щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону № 1682-VII.

Згідно з пунктом пункту 49-1 Порядку № 563 перевірці підлягають особи, які займають посади, передбачені пунктами 1-10 частини першої статті 2 Закону № 1682-VII, а також особи, за якими в установленому законодавством порядку зазначені посади зберігаються.

Пунктом 4 Порядку № 563 передбачено, що організація проведення перевірки покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої проводиться перевірка (далі - керівник органу).

Відповідно до пунктів 5-8 Порядку № 563 керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі (далі - початок проведення перевірки в органі), в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу (далі - відповідальний структурний підрозділ).

Рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.

У разі коли в органі, в якому проводиться перевірка, відсутня технічна можливість для оприлюднення рішення про початок проведення перевірки в органі, такий орган надсилає зазначене рішення в день його прийняття у паперовій та електронній формі (скановану копію у форматі pdf) на електронну адресу органу, якому підпорядковується зазначений орган. Орган, якому підпорядковується орган, в якому проводиться перевірка, у той самий день оприлюднює рішення на власному офіційному веб-сайті.

Особа, яка підлягає перевірці, зобов`язана у десятиденний строк з дня початку проведення перевірки в органі подати до відповідального структурного підрозділу: 1) у разі незастосування заборон, передбачених частиною третьою або четвертою статті 1 Закону:

власноручно написану заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом, про те, що до неї не застосовуються заборони, передбачені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за формою згідно з додатком 1;

копії, засвідчені підписом керівника кадрової служби і скріплені печаткою (далі - засвідчені копії):

- сторінок паспорта громадянина України з даними про прізвище, ім`я та по батькові, видачу паспорта та місце реєстрації;

- документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України);

- декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік, складеної за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (далі - декларація).

Відповідно до пункту 10 Порядку № 563 повідомлення особою, яка підлягає перевірці, в заяві про те, що до неї застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті Закону України «Про очищення влади», або неподання нею заяви у строк, зазначений у пункті 8 цього Порядку, є підставою для звільнення особи з посади, що вона обіймає, не пізніш як на третій день після подання такої заяви або закінчення строку подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої відповідно частиною третьою або четвертою статті 1 Закону.

Згідно з пунктами 12, 13 Порядку № 563 керівник органу, який прийняв рішення про звільнення особи, зазначеної у пункті 10 цього Порядку, надсилає в день його прийняття до Мін`юсту в паперовій формі повідомлення про звільнення особи за формою згідно з додатком 6, відомості з якого не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін`юсту вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади».

Відомості про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону (прізвище, ім`я та по батькові, місце роботи, посада на час застосування положення Закону, критерії, на підставі яких застосовується заборона, та строк, протягом якого до особи застосовується заборона), не пізніш як на третій день з дня їх надходження до Мін`юсту розміщуються на офіційних веб-сайтах Мін`юсту та органу, в якому проводиться перевірка.

Беручи до уваги, що фактичною підставою для звільнення позивач було несвоєчасне подання вищезгаданої заяви, суд зазначає таке.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем все ж було подано заяву від 23.09.2015 на ім`я голови Державної екологічної інспекції України про надання згоди на проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» та оприлюднення відомостей щодо себе, у якій також повідомив про те, що до нього не застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

З даного приводу, доцільно зазначити, що така заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі.

Тобто, в даному випадку, враховуючи дату початку перевірки - 10.09.2015, вищезгадана заява була подана позивачем з триденним запізненням.

Разом із тим, Наказом Державної екологічної інспекції України від 18.08.2015 №110-в ОСОБА_1 було надано щорічну основну відпустку за період роботи з 14.11.2014 по 13.11.2015, тривалістю 30 календарних днів з 31.08.2015 по 29.09.2015. Тобто, на дату початку проведення перевірки, позивач перебував у відпустці.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів ознайомлення позивача з наказом від 01.04.2015 №96-о про проведення в апараті Держекоінспекції України перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», що суперечить п. 6 Порядку № 563.

Суд першої інстанції вірно вказав, що оприлюднення на веб-сайті рішення про початок проведення перевірки в органі та доведення про таке рішення відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці, - є окремими заходами з реалізації Закону України «Про очищення влади», які не підлягають ототожненню. Оприлюднення на веб-сайті рішення про початок проведення перевірки здійснюється з метою надання можливості невизначеному колу осіб ознайомитися з цим рішенням.

Так, вказаними законодавчими приписами не визначено певного способу доведення до осіб рішення про початок проведення перевірки в органі, проте, зі змісту пункту 6 Порядку №563 проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» вбачається, що відповідна інформація доводиться особисто до посадової особи шляхом вчинення активних дій відповідальними особами такого органу, а не шляхом розміщення у загальнодоступних ресурсах для невизначеного кола осіб, оскільки, в такому разі обов`язок доведення рішення про початок проведення перевірки перетворюється на обов`язок особи, яка підлягає перевірці, постійно відстежувати загальнодоступні ресурси.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розміщення на веб-сайті відповідного наказу про початок проведення перевірки, не є передбаченим законодавством належним способом та порядком доведення до відповідної особи вимог, що висуваються щодо необхідності подати відповідну заяву. Не доведення належним способом до такої особи, що підлягала перевірки Закону України «Про очищення влади» наказу про початок перевірки не надавало можливості позивачу скористатися своїм правом на подання відповідної заяви.

Таким чином, перекладання на особу, яка знаходиться у відпустці, обов`язку активного та постійного пошуку інформації щодо діяльності органу, в якому проводиться перевірка за Законом України «Про очищення влади», та щодо прийнятих таким органом рішень є необґрунтованим та безпідставним.

За таких обставин, доводи відповідача про доведення до відома позивача Наказу №96-о від 01.04.2015 про проведення перевірки, шляхом оприлюднення цього наказу на веб-сайті, є помилковими.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 21.11.2019 у справі №812/211/15 та від 27.08.2021 у справі № 826/3544/16, яку суд враховує при розгляді даної справи.

За сталою практикою ЄСПЛ поняття приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. пункт 25 «C. проти Бельгії» від 7 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. пункт 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002)). Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. пункт 29 рішення Суду у справі «Niemietz проти Німеччини» від 16 грудня 1992 року. Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. пункт 47 рішення Суду у справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії» (справи №№ 55480/00 та 59330/00, ECHR 2004) і пункти 22-25 рішення Суду у справі «Bigaeva проти Греції» від 28 травня 2009 року (справа 26713/05)). Окрім того, було встановлено, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. пункти 43-48 рішення у справі «Ozpinar проти Туреччини» від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04)). З рештою, у статті 8 Конвенції йдеться про захист честі та репутації як частину права на повагу до приватного життя (див. пункт 35 рішення у справі «Pfeifer проти Австрії» від 15 листопада 2007 року (справа № 12556/03) та пункти 63, 64 рішення у справі «A. проти Норвегії» від 9 квітня 2009 року (справа № 28070/06), пункт 165 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11)).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та пункт 52 рішення у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року).

У пунктах 310-315 рішення у справі «Полях та інші проти України» (Case of Polyakh and others v. Ukraine) (заяви № 58812/15 та 4 інші, 17 жовтня 2019 року), досліджуючи питання щодо пропорційності звільнення заявника з посади у зв`язку з неподанням заяви про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», зауважив на такому:

«Четвертого заявника звільнили та застосували до нього обмежувальні заходи, передбачені Законом «Про очищення влади», через подання ним заяви про незастосування до нього Закону «Про очищення влади» із чотириденним запізненням (див. пункти 30 і 34).

Якщо передбачені Законом «Про очищення влади» заходи були застосовані до заявника лише через подання заяви з чотириденним запізненням, навіть якщо в іншому випадку ці заходи до нього не були би застосовні, Суд не може зрозуміти, як такі серйозні заходи могли вважатися пропорційними тривіальному характеру проступку заявника. Ні національні суди, ні Уряд жодним чином цього не пояснили. Особливість ситуації заявника полягала у тому, що на момент закінчення строку для подання заяви він хворів. Жодних аргументів, що затримка та подання ним заяви наступного дня після виписки з лікарні спричинили які-небудь проблеми у контексті загальної перевірки, наведено не було.

Суть відповідної заяви полягала у тому, що посадова особа повідомляла, застосовувалися до неї обмежувальні заходи, передбачені Законом «Про очищення влади», чи ні. Проте у цій справі ніколи не робилося припущення про існування невідомих фактів у кар`єрі четвертого заявника, які могли би бути виявлені в його заяві. Безперечно єдиною можливою підставою для застосування Закону «Про очищення влади» було те, що у 2010 - 2014 роках він працював у податковій службі, і про це було добре відомо його роботодавцю, якому була подана заява, самій податковій службі. У цьому розумінні у цій справі обов`язок подати заяву відрізнявся від ситуацій, коли такий обов`язок мав на меті викриття певних потенційно прихованих фактів, таких як таємна співпраця зі службами безпеки колишніх тоталітарних режимів.

Тому Суд не може зрозуміти, як застосування такого серйозного обмежувального заходу через незначну затримку у поданні такої технічної заяви могло вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».

У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку про те, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників (пункти 323, 324 вказаного рішення).

Таким чином, застосування такого заходу, як звільнення із служби з підстави, передбаченої абзацом першим частини третьої статті 4 Закону України «Про очищення влади», не є ані пропорційним, ані необхідним у демократичному суспільстві, та створює передумови для порушення з боку України міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції.

Аналогічна правова позиція вже неодноразово була викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 27.05.2020 у справі №813/655/18, від 03.06.2020 в справі №812/1727/15, від 29.07.2020 у справі №820/5016/15, від 29.04.2021 у справі №823/739/16.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача з підстави, передбаченої абзацом першим частини третьої статті 4 Закону України «Про очищення влади», у період перебування його у відпустці, є протиправним, а тому наказ Державної екологічної інспекції України від 24.09.2015 №282-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » необхідно скасувати.

Скасування наказу про звільнення позивача, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі, а саме на посаді, з якої його звільнили, із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також з визнанням противоправними дії Державної екологічної інспекції України, пов`язаних з направленням листа до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», повідомлення про звільнення ОСОБА_1 , як про державного службовця, звільненого за порушення Закону України «Про очищення влади», з інформуванням Міністерства юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27.08.2021 у справі № 826/3544/16.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України, а тому встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Зважаючи на констатацію судом протиправності звільнення позивача з посади, останній має бути поновлений на раніше займаній посаді, а саме на посаді головного спеціаліста відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Департаменту екологічного контролю Державної екологічної інспекції України.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110), днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, оскільки наказом Державної екологічної інспекції України від 24.09.2015 №282-0 позивача звільнено з посади 29.09.2015, то цей день є його останнім робочим днем, тому поновлювати позивача на посаді слід з наступного дня після звільнення - з 30.09.2015.

Частиною третьою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з приписами пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.

Пунктом 5 цього Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

З наявної у матеріалах справи довідки Державної екологічної інспекції України від 09.10.2015 №37, середньомісячна заробітна плата позивача на день звільнення становила 5316,53 грн, середньоденна - 253,17 грн.

Оскільки день звільнення позивача (29.09.2015) є останнім днем його роботи, період вимушеного прогулу, що підлягає оплаті - це період з 30.09.2015 по день ухвалення судом рішення про поновлення позивача (08.05.2025), який складає 2440 робочих дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача, який підлягає стягненню на його корить з відповідача, складає 617734,80 грн (253,17 грн * 2440 робочих дні).

Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць (5316,53 грн) слід допустити до негайного виконання.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 29.09.2025.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

Судді: В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова