Справа № 420/6369/25
Суддя: Хлімоненкова М.В.
Дата ухвалення: 2025-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6369/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хлімоненкової М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити певні дії,

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років з березня по червень 2022 року,

2. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за вислугу років з березня по червень 2022 року,

3. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 01.03.2022 по 06.04.2023 виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено на 01.01.2018, на відповідні тарифні коефіцієнти, тобто без врахуванням положень пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020),

4. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань) за період з 01.03.2022 по 06.04.2023 виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-IX у 2022 році та статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX у 2023 році на відповідні тарифні коефіцієнти.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що у спірний період відповідач проводив нарахування та виплату грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідні тарифні коефіцієнти, тобто без врахуванням положень пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній з 29.01.2020 року.

Позивач вважає, що розрахунок посадового окладу та окладу за військовим званням відповідач повинен був здійснювати виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-IX у 2022 році та статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX у 2023 році відповідно. Розмір посадового окладу та окладу за військовим званням у 2022 році мав розраховуватись із застосуванням прожиткового мінімуму на працездатну особу розмірі 2481 гривня, у 2023 - 2684 гривні.

Також, позивач зауважує, що надбавку за вислугу років відповідач почав нараховувати з липня 2022 року. Відповідач протиправно не нараховував надбавку за вислугу років з березня по червень 2022 року.

Ухвалою суду від 10.03.2025 суд прийняв позовну заяву та відкрив спрощене провадження у справі.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову та вказує, що відповідно до Постанови № 704 (в редакції Постанови № 103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року. Згідно з пунктом 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 № 1774-VIII», який набрав чинності 01.01.2017 визначено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/6453/18 зміст пункту 4 постанови № 704 суперечить приписам пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774, а тому цей пункт не може бути застосований при обчисленні грошового забезпечення військовослужбовців.

Також, відповідач вважає, що позивач порушив строки звернення до суду з адміністративним позовом, та зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2022 по 06.04.2023, отже, про порушення своїх прав позивач повинен був дізнатись з моменту ознайомлення з грошовим атестатом, оскільки своїм підписом підтвердив правильність даних, зазначених у грошовому атестаті, втім до суду звернувся лише 28.02.2025, тобто із пропуском строку звернення до суду з адміністративним позовом передбаченим ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вказано про хибність доводів відповідача, наголошує на своїй правовій позиції, вважаючи наявними підстави для задоволення позову, про що й просить суд.

Щодо твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду останній зазначає, що під час проходження військової служби у позивача не виникало підозр щодо порушення його права. Він проходив військову служби, залучався до виконання бойових завдань, отримав статус учасника бойових дій. Тому він мав обмежені можливості щодо доступу до надання правничої допомоги, перебував у віддалених, в тому числі й на території ведення активних бойових дій, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 з 01.03.2022 по 06.04.2023 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно витягу з наказу командира НОМЕР_2 бригади Національної Гвардії України №42 від 01.03.2022 солдата запасу ОСОБА_1 призвано на військову службу на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» та розпорядження командувача Національної гвардії України від 24.02.2022 № 27/9/1/3/М-282т-Е, зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення. Уважається таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою « 01» березня 2022 року.

Відповідно до витягу з наказу командира НОМЕР_2 бригади Національної Гвардії України №71 від 06.04.2023 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення солдата ОСОБА_1 (по мобілізації), кулеметника 3-го стрілецького відділення 1-го стрілецького взводу 11-ї стрілецької роти 5-го стрілецького батальйону, переміщеного відповідно до наказу командувача Національної гвардії України від 30.03.2023 року № 72 о/с, для подальшого проходження військової служби до Збройних сил України (м. Київ) 06 квітня 2023 року.

Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та грошова допомога для оздоровлення за 2023 рік не виплачувались. Щорічна основна відпустка за 2022 та 2023 рік не надавалась.

Вислуга років станом на 06 квітня 2023 року складає: у календарному обчисленні 05 років 07 місяців 13 днів; у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги років) немає .

Згідно архівної відомості №1 за період з березня 2022 року по грудень 2022 року та архівної відомості №1 за період з січня 2023 року по грудень 2023 року, виданих військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України складові грошового забезпечення позивача, у тому числі розміри посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, щомісячної премії, що виплачені при проходженні служби за указаний період (з 01.03.2022р. по 06.04.2023 р.) а також виплачених у 2022 році допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, були нараховані та виплачені виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2018 (1762 грн).

Також, судом встановлено, що відповідно до архівної відомості №1 за період з березня 2022 року по грудень 2022 року, надбавка за вислугу років позивачу за березень, квітень, травень та червень не виплачувалася.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення у період з 01.03.2022 по 06.04.2023 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року та невиплати надбавки за вислугу років за березень, квітень, травень та червень 2022 року, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1-3 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Частиною 4 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

30.08.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704), якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років.

Пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 4 Постанови №704 (в первинній редакції на дату прийняття) передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови №704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21.02.2018 Кабінет Міністрів України ухвалив Постанову №103 пунктом 6 якої внесено зміни, зокрема до постанови Кабінету Міністрів України №704, пункт 4 якої викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Отже, пункт 4 постанови № 704 (в редакції Постанови № 103) визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р.", тоді як згідно приміток до вказаних додатків розрахунковою величиною визначено процентний показник від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Згідно п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинність 01 січня 2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11 грудня 2019 року, у справі № 240/4946/18, щодо застосування п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ, після набрання чинності цим Законом положення нормативно-правових актів щодо обчислення виплат у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають.

Отже, суд зауважує на неможливості застосування приміток та мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення розміру складових грошового забезпечення позивача у спірному періоді, водночас звертає увагу на те, що прохання позивача перерахувати його грошове забезпечення обґрунтоване тим, що розрахунковою величиною має бути саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року.

Оцінюючи доводи позивача з урахуванням викладеного вище суд вказує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».

Отже, з 29.01.2020р. відповідні зміни, які були внесені до п.4 Постанови КМ України №704 втратили чинність.

Таким чином, з 29 січня 2020 року не діє норма п.6 постанови КМУ №103, якою були внесені зміни до п.4 постанови КМУ №704 стосовно того, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Закон України від 05.10.2000 №2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон №2017-III) визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями статті 1 державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

У свою чергу, базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (ст.6 Закону №2017-III).

Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

При цьому, згідно із ч.2 ст.92 Конституції України виключно законами України встановлюються Державний бюджет України і бюджетна система України (п.1) та порядок встановлення державних стандартів (п.3).

Разом з цим, Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.

Пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 №2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.

У свою чергу, Закон України від 14.11.2019 №294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон №294-IX) та в подальшому ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік», ЗУ «Про Державний бюджет на 2022 рік» та ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року на 2020, 2021, 2022, 2023 відповідно, не містять.

Тобто, положення п.4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою №704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року до 01.01.2020 - набрання чинності Законом №294-IX не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.

Відповідно до ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 по справі №913/204/18, від 10.03.2020 по справі №160/1088/19, від 09.06.2022 у справі №520/2098/19).

Отже, з огляду на передбачені в ч.3 ст.7 КАС України правила, а також враховуючи те, що з 01.01.2020 положення п.4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для розрахунку посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних відносин належить застосувати пункт 4 Постанови №704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону України про державний бюджет на відповідний рік із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Таким чином, з 01.01.2022 протягом 2022 року, та з 01.01.2023 протягом 2023 року визначення розміру посадового окладу та окладу за військовими (спеціальними) званнями позивача мало здійснюватися виходячи з розміру прожиткового мінімуму станом на 01 січня відповідного року.

Втім, відповідачем позивачу при розрахунках та виплаті протягом спірного періоду з 01.03.2022 по 06.04.2023 складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, та інш.), застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений законом на 01.01.2018, який становить - 1762,00 грн., що з огляду на викладене вище не узгоджується з приписами чинного законодавства.

Також, суд зазначає, що порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.03.2018 № 200 (далі інструкція №200).

Відповідно до п.1 розділу XІX Інструкції №200 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) (у тому числі слухачам, ад`юнктам і курсантам вищих військових навчальних закладів Національної гвардії України із числа військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом), які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Розмір допомоги для оздоровлення визначається з урахуванням посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, на які військовослужбовець має право за обійманою ним штатною посадою згідно із чинним законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Згідно ч.1 розділу XX Інструкції №200 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) за рішенням командира військової частини надається в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі військової частини, один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, на яке військовослужбовець має право згідно із чинним законодавством України на день звернення.

Розмір матеріальної допомоги визначається комісією на підставі інформації, наданої фінансовим відділенням (службою) військової частини про затверджений фонд грошового забезпечення та можливість проведення виплати. Склад комісії затверджується наказом командира військової частини.

Відтак, з наведених положень вбачається, що розмір допомоги для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань визначається від розміру грошового забезпечення військовослужбовця та розміру його складових (посадового окладу, окладу за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення). Тому, визначення розміру таких одноразових видів грошового забезпечення, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено на 01.01.2018, не може вважатися правомірним.

Таким чином, на підставі вказаних висновків Верховного Суду, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, суд дійшов висновку, що відповідач, застосовуючи при обчисленні складових грошового забезпечення ОСОБА_1 , зокрема посадового окладу та окладу за військовим званням, інших щомісячних додаткових видів грошового його забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (допомоги для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань) такої розрахункової величини як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 з 01.03.2022 по 06.04.2023, діяв протиправно, не на підставі, не у межах та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, отже в указаній частині позовні вимоги вбачаються обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, від 12.09.2022 у справі №500/1813/21 та від 19.10.2022 у справі №400/6214/21.

За наведених обставин, суд вважає що наявні обґрунтовані підстави для зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату за період з 01.03.2022 по 06.04.2023 ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням, інших щомісячних видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (допомоги для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань), що розраховані виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

За вказаного, суд вважає що наявні обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в указаній частині позовних вимог.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву не спростовують права позивача на отримання грошового забезпечення з урахуванням розмірів щомісячних основних та додаткових видів, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, виплаченого йому у період проходження військової служби з 01.03.2022 по 06.04.2023, розрахованого із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.

Щодо вимоги позивача зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за вислугу років з березня по червень 2022 року, суд зазначає таке.

Відповідно до п.1,2,5 розділу VII Інструкції №200 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) за вислугу років на військовій службі виплачується надбавка за вислугу років у відсотках до посадового окладу за основною чи тимчасово обійманою посадою з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах на місяць: від 1 до 5 років - 25 %; від 5 до 10 років - 30 %; від 10 до 15 років - 35 %; від 15 до 20 років - 40 %; від 20 до 25 років - 45 %; 25 і більше років - 50 %.

До вислуги років військовослужбовців для виплати їм надбавки за вислугу років зараховуються в календарному обчисленні періоди служби, визначені відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб».

Військовослужбовцям, призваним або прийнятим на військову службу із запасу, вислуга років обчислюється з урахуванням попередньої служби, обчисленої відповідно до пункту 2 цього розділу.

Згідно п.7 розділу VII Інструкції №200 військовослужбовцям, яким у встановленому порядку зараховано до вислуги років раніше не враховані періоди військової служби (роботи), доплата надбавки за вислугу років здійснюється з дня надання військовослужбовцями документів, що підтверджують їх період служби.

Якщо надбавка за вислугу років виплачувалась військовослужбовцю в менших, ніж належало, розмірах з вини посадових осіб військової частини, здійснюється перерахунок надбавки за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на неї.

Як вбачається із копії військового квитка ОСОБА_1 серія НОМЕР_3 від 08.11.2001 року, до моменту зарахування до особового складу військової частини НОМЕР_1 (01.03.2022) позивач проходив військову службу в інших військових частинах (у в/ч НОМЕР_4 з 22.11.2001 по 24.05.2003, у в/ч НОМЕР_5 з 10.12.2003 по 10.12.2006).

Також, відповідно витягу з наказу командира НОМЕР_2 бригади Національної Гвардії України №71 від 06.04.2023, на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини вислуга років складає у календарному обчисленні 05 років 07 місяців 13 днів, що свідчить про наявність вислуги років, набутої до зарахування позивача до особового складу військової частини.

Положеннями п.5 та п.7 розділу VII Інструкції №200 передбачено, що військовослужбовцям, призваним або прийнятим на військову службу із запасу, вислуга років обчислюється з урахуванням попередньої служби. В той же час, доплата надбавки за вислугу років здійснюється з дня надання військовослужбовцями документів, що підтверджують їх період служби. Якщо надбавка за вислугу років виплачувалась військовослужбовцю в менших, ніж належало, розмірах з вини посадових осіб військової частини, здійснюється перерахунок надбавки за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на неї.

Враховуючи те, що на момент зарахування позивача до особового складу військової частини НОМЕР_1 його військовий квиток містив записи про попередні періоди проходження військової служби, суд дійшов висновку що надбавка за вислугу років повинна була нараховуватися та виплачуватися позивачу з моменту зарахування до особового складу частини.

Також, суд зауважує, що відповідачем не надано заперечень у вказаній частині позовних вимог, не доведено відсутності вини посадових осіб військової частини у виплаті надбавки за вислугу років у менших, ніж належало, розмірах.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірності своїх дій щодо виплати позивачу надбавки за вислугу років з липня 2022, а не з часу зарахування позивача до особового складу військової частини. Тому вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років з березня по червень 2022 року, та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу надбавку за вислугу років з березня по червень 2022 року, є обгрунтованими та підлягають задоволенню судом.

Стосовно доводів відповідача про наявність підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду з огляду на те, що він пропустив встановлений законом строк для звернення до суду із цим позовом, суд виходить з такого.

Строки звернення до суду з адміністративним позовом передбачено у ст.122 КАС України.

При цьому, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, згідно з якими, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин)..

Судовою палатою Верховного Суду в указані вище постанові наголошено, що період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

У зв`язку з цим зроблено висновок про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. В справі №460/21394/23 це відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Враховуючи наведене, суд зазначає, що у період з 01.03.2022 по 18.07.2022 позовні вимоги не обмежені строком звернення до суду з питань оплати праці.

Водночас, щодо вимог заявлених за період з 19.07.2022 суд враховує те, що згідно витягу з наказу командира НОМЕР_2 бригади Національної Гвардії України №71 від 06.04.2023 позивача виключено зі списків особового складу військової частини у зв`язку із переміщенням відповідно до наказу командувача Національної гвардії України від 30.03.2023 року № 72 о/с, для подальшого проходження військової служби до Збройних сил України (м. Київ) 06 квітня 2023 року.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) №362 від 18.12.2024 солдата ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас наказом командира військової частини НОМЕР_7 (по особовому складу) №196-РС від 15.12.2024, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4, абзацу 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» вважати таким, що справи та посаду здав, підлягає направленню на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 3 18 грудня 2024 року виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_6 та всіх видів забезпечення.

Відтак, позивач після виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 був переміщений до іншої військової частини для продовження військової служби та звільнений з військової служби лише 18.12.2024.

Позивач звернувся до суду в межах тримісячного строку з моменту звільнення, тобто без порушення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

На переконання суду, підстави для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 відсутні, оскільки, як було встановлено судом під час вирішення питання про відкриття провадження у даній справі, цей позов подано з дотриманням встановленого законом строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати не розподіляються.

На підставі викладеного, керуючись ст.242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років з березня по червень 2022 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за вислугу років з березня по червень 2022 року.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 01.03.2022 по 06.04.2023 виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено на 01.01.2018, на відповідні тарифні коефіцієнти.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, включаючи щомісячні основні, щомісячні додаткові та одноразові додаткові вини грошового забезпечення (допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань), за період з 01.03.2022 по 06.04.2023, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідні тарифні коефіцієнти.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, код ЄДРПОУ НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Марина ХЛІМОНЕНКОВА