Справа № 420/11854/25
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглядаючи за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 21.04.2025 надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 .

- зобов`язати відповідача звільнити ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням.

Ухвалою від 24 квітня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 . Відкрити провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 19 червня 2025 року заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог по справі №420/11854/25, повернуто без розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходить службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області на посаді інспектора взводу № 1 роти №4 БПОП (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області. 15 березня 2025 року ОСОБА_1 подано рапорт про звільнення зі служби в Національній поліції України за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 02 квітня 2025 року. 24 березня 2025 року отримано відповідь за № 11645-2025, відповідно до якої відповідач зазначив, що оскільки нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовано порядок звільнення зі служби в поліції за власним бажанням та до вказаних правовідносин застосовуються норми пунктів 8, 63, 64 та 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, звільнення зі служби за власним бажанням осіб молодшого, середнього і вищого начальницького складу здійснюється за наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Особи, які виявили бажання звільнитися зі служби за власним бажанням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ по прийняте ними рішення не пізніше ніж за три місяця до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Скорочення загального строку звільнення за власним бажанням допускається за наявності спільної домовленості між поліцейським та органом (установою) поліції. Крім того, в рапорті не зазначено поважної причини, що можуть бути підставою для звільнення. На підставі наведеного, рапорт про звільнення зі служби в поліції було повернуто ОСОБА_1 . Позивача не звільнили зі служби в поліції з 02 квітня 2025 року, оскільки не погодили звільнення без скорочення тримісячного терміну. Крім того, відповідачем не погоджено звільнення через три місця, а замість цього повернуто рапорт позивачу. Такі дії відповідача щодо не звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції позивач вважає не законними, та звернувся до суду з позовною заявою.

До суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (Вхід. № ЕС/45844/25), в якому зазначено, що ГУНП в Одеській області, позов не визнає, вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 15 березня 2025 інспектором взводу №1 роти № 4 Батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) старшим лейтенантом поліції ОСОБА_1 подано рапорт про звільнення зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 07.04.2025. За результатами розгляду вказаного рапорту позивачу управлінням кадрового забезпечення ГУНП надано відповідь листом від 24.03.2025 №11645-2025 за підписом начальника УКЗ ГУНП в Одеській області, полковника поліції Вадима Сердюкова, яким його повідомлено про неможливість задоволення його рапорту у частині звільнення за власним бажанням з дати, вказаної в рапорті. В рапорті позивача від 15.03.2025 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням не зазначено жодної причини, яка б давала ГУНП підставу розглянути можливість звільнення ОСОБА_2 у скорочений строк (до закінчення трьох місяців з моменту виявлення такого бажання). Особовий склад Національної поліції залучається до несення служби не лише для надання поліцейських послуг, а й забезпечення правового режиму воєнного стану та безпосередній відсічі збройній агресії рф. Позивач проходить службу в Батальйоні поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 04.12.2017 № 987 затверджено Положення про підрозділи поліції особливого призначення. В період дії правового режиму воєнного стану, підрозділи особливого призначення поліції, тісно співпрацюють з іншими силами оборони беруть активну участь в забезпеченні заходів правового режиму воєнного стану та, за необхідності, безпосередньо в бойових діях. Такі поліцейські особливо цінні для держави і виведення їх з місць несення служби потребує також підготовки належної заміни працівнику (навчання нового поліцейського, його екипіювання, озброєння, проведення злагодження тощо), що займає близько двох-трьох місяців. Звільнення таких поліцейських за пришвидшеною процедурою можливо лише у крайніх випадках, за умови наведення особою об`єктивних причин гострої необхідності у припиненні служби в особливий період. Відсутність в рапорті позивача посилань на будь-які обставини, що унеможливлюють або суттєво ускладнюють його службу в поліції, не дало змогу керівництву ГУНП оцінити можливість прискореного звільнення ОСОБА_1 з лав поліції. Отже в даному випадку не було досягнуто обопільної згоди між працівником і роботодавцем на звільнення позивача з поліції за власним бажанням у більш стислі строки, аніж через три місяці від дати попередження (подання рапорту) - з 07.04.2025. Між тим, відповідач не відмовляє позивачеві у проведенні звільнення зі служби у строки, встановлені пунктом 68 Положення № 114, після спливу трьох місяців з дати попередження (подання рапорту), за умови наявності у нього на це відповідного волевиявлення.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та відзивом, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та заперечення, перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено наступне.

Старший лейтенант поліції ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області на посаді інспектора взводу № 1 роти №4 БПОП (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області, що не заперечується відповідачем.

15 березня 2025 року ОСОБА_1 подано начальнику ГУНП в Одеській області рапорт про звільнення зі служби в поліції України відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 07 квітня 2025 року (а.с. 8).

24 березня 2025 року відповідачем розглянуто рапорт позивача від 15.03.2025 року та надано відповідь №11645-2005 «Про розгляд рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням», де повідомлено позивача про неможливість задоволення рапорту, а також повернуто рапорт позивачу (а.с. 10-11).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не звільнення зі служби в поліції, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та діє станом на теперішній час.

В п. 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 зазначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII, (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 580-VIII, Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 3 Закону № 580-VIII визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону № 580-VIII, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

В п. 1 ст. 59 Закону № 580-VIII зазначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону №580-VIII, поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського (п.1); професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва (п.2); 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини (п.3)…

Приписами ч. 1 ст. 60 Закону №580-VIII визначено, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

В ст. 48 Закону №580-VIII зазначено, що призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону (ч.1).

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону №580-VIII.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: за власним бажанням.

В ст. 77 Закону № 580-VIII зазначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (ч.2). День звільнення вважається останнім днем служби (ч.3).

Приписами п. 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Нормами спеціального законодавства, якими насамперед є Закон України «Про Національну поліцію» та Закон України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» не визначено строк розгляду керівником рапорту поліцейського на звільнення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 09.02.2021 № 826/10404/16, «нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів».

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, визначений Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі Положення №114).

Верховний Суд у постанові від 24.01.2019 у справі №817/981/17 зазначив, що норми Положення №114, зокрема, в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.

В п. 63 Положення №114 передбачено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) зокрема і: за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків (п.п. «ж»).

Також п.п. «ж» п. 64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

У пункті 68 Положення № 114 зазначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

За змістом п. 8 Положення №114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: за власним бажанням при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу (далі - Перелік № 413).

В Переліку 413 зазначено, що особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) - особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька); укладення шлюбу особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України; хвороба особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей; неможливість призначення одного з осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону); довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) особи рядового і начальницького складу.

В Переліку № 413 визначений вичерпний перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення зі служби в поліції.

Верховний Суд України у постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14 посилаючись на п.п. «ж» п. 63 Положення 114 та п. 68 Положення 114 (щодо попередження прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ним рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення), зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Також у рішенні Верховного Суду України у справі №21-241а14 висловлено правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби, до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку (тобто до закінчення 3-х місяців) та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Подібну правову позицію висловив Верховний Суд, зокрема у постановах від 05.02.2020 у справі №819/744/16, від 20.05.2020 у справі №804/868/16, від 30.09.2020 у справі № 826/16621/17, від 09.02.2021 у справі №826/10404/16, від 11.08.2021 у справі №826/7075/16.

З досліджених матеріалів справи з`ясовано, що 15 березня 2025 року ОСОБА_1 , подав начальнику ГУНП в Одеській області рапорт про звільнення зі служби в поліції відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про національну поліцію» з 07 квітня 2025 року (а.с. 8).

На рапорті позивача від 15.03.2025 року наявна резолюція командира БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області капітана поліції Д. Лапи про заперечення про задоволення рапорту ОСОБА_1 .

У відповідь на рапорт позивача Головне управління Національної поліції в Одеській області листом №11645-2025 від 24.03.2025 повідомило ОСОБА_1 про відмову у задоволенні рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням (а.с. 9-11).

На підставі аналізу поданого позивачем рапорту від 15.03.2025 року та повідомлення відповідача від 24.03.2025 року судом встановлено, що між сторонами не було досягнуто домовленості щодо звільнення позивача у коротший строк ніж 3 місяця.

При цьому, суд звертає увагу, що вирішення питання щодо звільнення поліцейського зі служби у поліції за власним бажанням у строк, коротший ніж три місяці, має вирішуватися безпосередньо керівництвом уповноваженого органу, що відноситься до виключної компетенції та дискреції відповідного суб`єкта владних повноважень.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства не містять імперативної вказівки звільняти поліцейських зі служби в поліції за власним бажанням у випадку зазначення у рапорті конкретної дати звільнення, тобто у строк, коротший ніж три місяці.

Окрім цього, враховуючи особливий статус поліцейського та визначені чинним законодавством України завдання і функції Національної поліції України, спрямовані на задоволення загальнодержавних інтересів у сфері охорони громадського порядку та захисту державного суверенітету, суд в цій судовій справі застосовує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в справі "Пеллегрін проти Франції" (Позов № 28542/95, Рішення від 8 грудня 1999 року), та у справі ВІЛЬХО ЕСКЕЛІНЕН ТА ІНШІ ПРОТИ ФІНЛЯНДІЇ [CASE OF VILHO ESKELINEN AND OTHERS v. FINLAND] (Заява № 63235/00, Рішення від19 квітня 2007 року), відповідно до яких «… для визначення застосування пункту 1 статті 6 для державних службовців, як постійних, так і тих, хто працює за контрактом, Суд вирішив прийняти функціональний критерій, який базується на характері обов`язків службовця та його відповідальності. Для цього від повинен, виходячи з предмету та цілей Конвенції, прийняти обмежуюче тлумачення винятків до захисту прав, що надаються пунктом 1 статті 6. Суд відмічає, що в секторі державної служби кожної країни певні посади включають відповідальність загального інтересу або участі у виконанні повноважень, покладених публічним правом. Утримувачі таких посад, таким чином, володіють частиною суверенної влади держави. Держава за це має законний інтерес щодо встановлення з такими службовцями спеціальних відносин, заснованих на вірності та відданості. З іншого боку, щодо інших посад, які не несуть в собі сторони "державного управління", держава не має такого інтересу.

Враховуючи заявлені позовні вимоги, встановлені обставини справи та приписи чинного законодавства, суд доходить висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 згідно рапорту від 15.03.2025 року.

В розумінні приписів КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб є наступним кроком після встановленого судом факту їх порушення.

Приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Суд зазначає, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які у даному випадку відсутні.

З урахуванням наведеного, позовна вимога про зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

В ч. 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положеннями ч.1 ст. 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову розподіл понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору відповідно до ст. 139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 згідно рапорту від 15.03.2025 року та про зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).

Відповідач Головне управління Національної поліції в Одеській області (вул. Єврейська, 12 м. Одеса, 65014, ).

Суддя О.А. Вовченко

.