Справа № 620/7207/24
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/7207/24 Головуючий у 1-й інстанції: Баргаміна Н.М.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 175 310,91 грн.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 175 310, 91 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 113 410,02 грн. з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми; в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням ОСОБА_1 та військова частина НОМЕР_1 звернулись із апеляційними скаргами, в яких позивач просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю; відповідач просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2024 рішення суду першої інстанції змінено, викладено абзац 3 резолютивної частини рішення в такій редакції: «стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 91 705,70 грн. з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми».

Постановою Верховного Суду від 24.04.2025 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дзундзи Ю.Р. задоволено; постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2024 скасовано; справу № 620/7207/24 направлено на новий судовий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2024, зазначив про неправильність обчислення та визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.12.2021 по 18.07.2022, що, як наслідок, призвело до неправильного визначення суми за весь час затримки розрахунку при звільненні (07.12.2021 по 18.07.2022, з 19.07.2022 до 25.04.2024).

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , наказом командира військової частини від 06.12.2021 № 285 позивача звільнено з військової служби в запас, з 06.12.2021 знято з усіх видів забезпечення.

На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.11.2022 у справі № 620/5388/22 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в повному обсязі 25.04.2024 у розмірі 223 398,42 грн., що підтверджується копією виписки із банківського рахунку від 26.04.2024, яка міститься в матеріалах справи.

Позивачем добросовісно повернуто надлишково виплачені кошти у розмірі 29 800, 73 грн. відповідачу, у зв`язку із тим, що військова частина НОМЕР_1 здійснила обрахунок індексації у збільшеному розмірі.

Загальна сума невиплачених при звільненні коштів становить 193 597, 69 грн.

Позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом та просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 175 310,91 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, мотивував своє рішення тим, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 25.04.2024, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановив, що відповідно до довідки від 04.06.2024 № 756 грошове забезпечення позивача за жовтень та листопад 2021 року складало 24 952,20 грн., отже середньоденне грошове забезпечення позивача становить 409,05 грн. (24 952,20 грн./61 день). Суд першої інстанції, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, вказав на необхідність зменшення розміру відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. У зв`язку з цим, зважаючи на звернення до суду після звільнення (06.12.2021) через 8 місяців (серпень 2022 року) та розмір виплаченої позивачу на виконання рішень суду індексації грошового забезпечення порівняно із розрахованим середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.12.2021 по 18.07.2022, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми 38 719,54 грн. (20% від простроченої заборгованості роботодавця в розмірі 19 3597,69 грн.). Щодо періоду з 19.07.2022 по 19.01.2023 (обмеження строком виплати у 6 місяців), то суд першої інстанції обраховував суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Позивачу при звільненні нараховано 2545,36 грн. грошового забезпечення. Із врахуванням індексації грошового забезпечення в сумі 193 597,69 грн., на яку позивач мав право на день звільнення, сума усіх належних позивачу при звільненні виплат становить 196 143,05 грн. (2 545,36 грн. + 193 597,69 грн.).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначав, що застосовуючи норми статті 117 КЗпП України у редакції до 19.07.2022 року, суд першої інстанції розмір середнього заробітку зменшив до будь-якого розміру (20% від суми заборгованості) на власний суб`єктивний розсуд, перекладаючи відповідальність і обов`язок відповідача щодо виплати належних коштів при звільненні на позивача, що є необґрунтовано. Застосовуючи норми статті 117 КЗпП України у редакції після 19.07.2022 року, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність додатково зменшити розмір середнього заробітку, застосовуючи принцип співмірності, однак законодавцем обмежено розмір середнього заробітку шістьма місяцями.

Військова частина НОМЕР_1 у своїй апеляційній скарзі зазначала, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Зазначене стосується і обов`язку щодо виплати позивачу середнього заробітку за період з 06.12.2021 по 25.04.2024.

Колегія суддів вважає доводи апелянтів необґрунтованими та погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Водночас, слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі №200/4185/20-а, від 31.03.2021 у справі №340/970/20, від 24.06.2021 у справі №480/2577/20, дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу станом на 06.12.2021 (дата звільнення з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини) індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2017 по 28.02.2018, із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін, для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням раніше виплачених сум; не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 06.12.2021, із врахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 620/5388/22 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в повному обсязі 25.04.2024 у розмірі 223 398,42 грн. Позивачем добросовісно повернуто надлишково виплачені кошти у розмірі 29 800, 73 грн. відповідачу, у зв`язку із тим, що військова частина НОМЕР_1 здійснила обрахунок індексації у збільшеному розмірі. Загальна сума невиплачених при звільненні коштів становить 193 597, 69 грн.

Отже, спірний період у цих правовідносинах охоплює з 07.12.2021 до 25.04.2024.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022.

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 07.12.2021 до 25.04.2024, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Період з 07.12.2021 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19.07.2022 до 25.04.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2024 року №360/380/23, від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Також, належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Отже, щодо обрахунку періоду з 07.12.2021 до 18.07.2022, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки від 04.06.2024 № 756 грошове забезпечення позивача за жовтень та листопад 2021 року складало 24952,20 грн.

Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункту 8 вищевказаного Порядку).

Враховуючи вищевикладене, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 409,05 грн. (24 952,20 грн. /61 днів).

Тобто, зважаючи на кількість днів затримки розрахунку у період з наступного дня після звільнення позивача (07.12.2021) по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), то у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, середній заробіток за вказаний період має становити 91 627,20 грн. (409,05 грн. х 224 днів).

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, колегія суддів вважає, що зважаючи на звернення до суду після звільнення (06.12.2021), тобто, через 8 місяців (серпень 2022 року) та на розмір виплаченої позивачу на виконання рішень суду індексації грошового забезпечення порівняно із розрахованим середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.12.2021 по 18.07.2022, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми 38 719,54 грн. (20% від простроченої заборгованості роботодавця в розмірі 193 597,69 грн.).

Щодо обрахунку періоду після 19.07.2022, а саме з 19.07.2022 до 25.04.2024, колегія суддів зазначає наступне.

В матеріалах справи наявний розрахунок грошового забезпечення при звільненні від 03.06.2024 № 755, згідно якої в грудні 2021 позивачу було нараховано 2545,36 грн. грошового забезпечення.

Із врахуванням індексації грошового забезпечення в сумі 193 597,69 грн., на яку позивач мав право на день звільнення, сума усіх належних позивачу при звільненні виплат становить 196 143,05 грн. (2545,36 грн. +193597,69 грн.).

Отже, сума усіх належних позивачу виплат при звільненні складає 196 143,05 грн. (що становить 100%), з них в день звільнення фактично виплачено 2 545,36 грн. (що становить 1,30% від суми усіх належних на день звільнення виплат), а сума невиплаченої індексації грошового забезпечення складає - 193 597,69 грн (що становить 98,70% від суми усіх належних на день звільнення виплат).

Період затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 по 19.01.2023 (обмеження строком виплати у 6 місяців) складає 185 дні, а тому середній заробіток за вказаний період має становити 75 674,25 грн. (409,05 грн.*185), що становить 100 %.

Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 74 690,48 грн (98,70% від 75 674,25 грн).

Отже, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 113 410,02 грн. (38719,54 грн. + 74 690,48 грн.).

За вказаних обставин, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про часткове задоволення даного адміністративного позову.

При цьому, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову. Також, апеляційні скарги не містять посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянти не надали до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Мельничук В.П.