Справа № 638/19201/25
Суддя: Яковлева В. М.
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/638/511/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

головуючої судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сікорського А.С.,

представника позивача - Задесенць А.А.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

перекладача - Мірзоєв Рагім Ібрагім огли,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м. Харкова адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України,

встановив:

Головне Управління Державної міграційної служби в Харківській області звернулося до суду з адміністративним позовом до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України, в якому просить затримати громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 з метою забезпечення його примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України строком на 6 місяців.

Позовна заява обґрунтована тим, що громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неодноразово порушував міграційне законодавство України, а саме вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон) в частині знаходження на території України без документів, які надають право для законного перебування.

17.07.2025 працівниками Валківського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області було виявлено громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживав без документів, які б надавали йому право законного перебування на території України на визначений строк.

В ході опитування відповідача, позивачем було встановлено, що останній з 18.04.2025 року прибув в Україну через ПП «Старокозаче» і більше з її території не виїжджав. В період з 18.04.2025 по теперішній час був двічі притягнутий до адміністративної відповідальності працівниками ГУ ДМС у Харківській області. Дозволу на імміграцію в Україну не оформлював. За отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, не звертався. Інших заходів для легалізації факту перебування в країні не вживав і таким чином, на теперішній час, в порушення вимог законодавства України, перебуває на її території нелегально та злісно ухиляється від виїзду.

Позивач зазначає, що вищевикладене свідчить про те, що відповідач порушив вимоги ст. 4 Закону за порушення правил перебування іноземців на території України.

Так 30.09.2025 Новобаварським відділом ГУДМС у Харківській області за повторне порушення правил перебування іноземців на території України громадянин Азербайджанської республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП. За даним фактом був складений протокол та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень.

Того ж дня Новобаварським відділом ГУДМС у Харківській області було винесено рішення про примусове видворення Відповідача з території України. Від послуг перекладача Відповідач відмовився, тому зміст рішення було йому роз`яснено зрозумілою мовою. Також йому було повідомлено про наслідки невиконання вищевказаного рішення та порядок і строки його оскарження.

При цьому, слід зазначити, що 17.07.2025 відповідач вже притягувався до адміністративної відповідальності за порушення вимог ч.1 ст. 203 КУпАП (штраф у розмірі 1700 грн. не сплачений) Валківським відділом ГУДМС у Харківській області та у відношенні нього того ж дня було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, з терміном виконання до 15.08.2025, яке він не виконав без поважних причин. Також слід зауважити, що в разі невиконання іноземцями та особами без громадянства рішення про примусове повернення їх може бути примусово видворено.

Позивач вказує, що бездіяльність відповідача щодо виконання прийнятих стосовно нього рішень свідчить про те, що він ухиляється від цього, що, в свою чергу, унеможливлює здійснення процедури його примусового видворення з території України до країни походження або третьої країни.

При цьому зазначено, що відповідач досяг 18-річного віку, статус біженця йому не надано, за процедурою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, він не перебуває, й таким чином у нього відсутні підстави, за наявності яких примусове видворення до особи не застосовується (ч. 8 ст. 26 та ч. 8 ст. 30 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Зазначив, що рішення про примусове видворення йому було доведено та право мати перекладача останньому було роз`яснено усно, проте відмова від послуг перекладача нічим документально не зафіксована. Вважає, що на злісне ухилення від виїзду може вказувати те, що торгував на різних точках, однак більш детально на питання суду нічого пояснити не зміг, з огляду на те, що цих фактів та обставин не встановлювалось. Вказав на те, що 17.07.2025 та 30.09.2025 було складено протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 та ч. 2 ст. 203, та винесено постанови відповідно, та прийнято рішення про примусове видворення, яке ОСОБА_3 не виконав. Не заперечував той факт, що штраф він сплатив.

Інших будь-яких доказів злісного ухилення від виїзду не надавалось.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він не був обізнаний із протоколами та постановами про адміністратвине правопорушення, зважаючи на те, що він не вміє читати, та, більш того не розуміє української мови. Зрозумів лише те, що має сплатити штраф, що він і виконав. Однак зміст постанов, рішеня про примусове видворення та юридичні наслідки невиконання та строки його оскарження не розумів. Права, зокрема, мати перекладача, йому роз`яснено не було. Лише сказали поставити підпис. З цього слідує висновок, як і пояснив суду відповідач, не розумів порушення терміну законного перебування на території України на визначений строк.

Він не ухиляється від виїзду, однак має дуже поганий стан здоров`я, аденому, виразку шлунку, не може знаходитися у положенні сидячи, гіпертонічну хворобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, доходить таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з паспортом громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Матеріалами справи підтверджується, що з 18.04.2025 ОСОБА_1 прибув в Україну через ПП «Старокозаче» і більше з її території не виїжджав.

17.07.2025 працівниками Валківського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області було виявлено громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживав без документів, які б надавали йому право законного перебування на території України на визначений строк, про що було складено протокол про адміністративне правопорушення.

У свою чергу, 30.09.2025 Новобаварським відділом ГУДМС у Харківській області за повторне порушення правил перебування іноземців на території України громадянин Азербайджанської республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП. За даним фактом був складений протокол та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень.

Того ж дня Новобаварським відділом ГУДМС у Харківській області було винесено рішення про примусове видворення згідно з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку. При цьому ОСОБА_1 був ознайомлений з його змістом, що підтверджується його особистим підписом у вказаному рішенні.

За приписами ч. 7 ст. 5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України.

Згідно вимог ч. 5 ст. 46 КАС України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про затримання іноземця або особи без громадянства.

Положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

У відповідності до п. 3 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці або особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства, відсутній договір про реадмісію.

Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009 року передбачено, що іноземець та особа без громадянства, можуть бути примусово видворені за межі України з підстав та в порядку, визначеному ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 13 Закону України «Про імміграцію».

З наведеного слідує, що обов`язковою передумовою для звернення до суду із позовом про примусове видворення є невиконання рішення про примусове повернення саме без поважних причин.

Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

В ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Аналіз наведеної правової норми свідчить, що окремою, самостійною підставою для звернення до суду є відсутність в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.

Разом з цим, позивач не обґрунтував, чому він звернувся до суду саме із вимогами про застосування до відповідача найбільш суворого заходу, а саме затримання з метою примусового видворення за межі території України.

Натомість, стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження негативної поведінки відповідача в Україні, яка б свідчила про намір ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджання проведенню процедури видворення або існування ризику його втечі.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.

Стаття 13 Загальної декларації прав людини регламентує кожній людині право вільно пересуватись і обирати собі місце проживання в межах кожної держави.

У статті 1 Конвенції сторони зобов`язалися гарантувати кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені Конвенцією. Конвенційні гарантії, в даному випадку, належать всім, а не тільки громадянам. Дії держави, пов`язані з контролем перебування іноземців на своїй території можуть призводити до порушення цих гарантій.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїй практиці щодо цієї категорії спорів неодноразово наголошував, що у випадку підтвердження того, що відносини, про порушення яких заявляє особа, охоплюються поняттям сімейного чи приватного життя, як у випадку відповідача у цій справі, то слід застосовувати так званий трискладовий тест, тобто - «чи відбувалося втручання згідно із законом? чи переслідувало таке втручання законну мету? чи було таке втручання необхідним у демократичному суспільстві?».

При цьому необхідність втручання в демократичному суспільстві встановлюється шляхом врівноваження інтересів держави з правами особи. Держава не може обґрунтовувати втручання відносними термінами такими як «корисно», «розумно» чи «бажано», а повинна продемонструвати наявність нагальної суспільної необхідності. Необхідність в демократичному суспільстві також вимагає пропорційності законній меті, що переслідується. При здійсненні такого втручання в особи має бути можливість скористатися процедурними гарантіями для оскарження рішення, зокрема щодо того чи бралися під час прийняття рішення до уваги інтереси особи, захищені статтею 8 Конвенції.

ЄСПЛ не заперечує того, що повернення чи видворення, як такі можуть відповідати законній меті регулювання міграції, однак підкреслює, що такі заходи повинні застосовуватися пропорційно до права особи на приватне та сімейне життя.

Як встановлено судом, відсутні будь-які дані, що могли б свідчити, що його перебування може суперечити інтересам національної безпеки України чи охорони громадського порядку (ч.3 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Вказане доводить свідомий вибір відповідача щодо визначення свого місця проживання, що кореспондується з положеннями ст.13 Декларації та ст.8 Конвенції.

З огляду на викладене, ризик втечі відповідача, достатніми доказами не підтверджується, як і заявлена в позовній заяві виправданість застосування такого найбільш суворого заходу забезпечення видворення, як затримання з поміщенням до Пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Крім того в обгрунтування позову позивач посилається на те, що від послуг перекладача відповідач відмовився, тому зміст рішення про примусове видворення відповідача з території України було йому роз`яснено зрозумілою мовою. Також йому було повідомлено про наслідки невиконання даного рішення та порядок і строк його оскарження.

Разом із тим, позивачем не надано таких доказів на підтвердження вказаних у позовній заяві обставин щодо відмови від перекладача та доведення змісту рішення до особи зрозумілою мовою. Як пояснив представник позивача це було зроблено лише усно.

Як встановлено судом, рішення про примусове видворення йому було доведено та право мати перекладача останньому було роз`яснено усно, проте відмова від послуг перекладача нічим документально не зафіксована. Щодо посилань представника позивача на те, що про злісне ухилення від виїзду може свідчити той факт, що відповідач торгував на різних точках, більш детально на питання суду нічого пояснити не зміг, з огляду на те, що цих фактів та обставин не встановлювалось. Вказав на те, що 17.07.2025 та 30.09.2025 було складено протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 та ч. 2 ст. 203 КУпАП, та винесено постанови про накладення адміністративного стягнення, відповідно, та прийнято рішення про примусове видворення, яке ОСОБА_1 не виконав. При цьому, представник позивача підтвердив той факт, що штраф він сплатив.

Жодних доказів злісного ухилення від виїзду до позову, так і під час розгляду справи, суду не надано.

ОСОБА_1 не був обізнаний із протоколами та постановами про адміністратвине правопорушення, зважаючи на те, що він не вміє читати, та, більш того не розуміє української мови. Зрозумів лише те, що має сплатити штраф, що він і виконав. Однак, зміст протоколу, постанови, рішеня про примусове видворення від 17.07.2025, юридичні наслідки невиконання та строки його оскарження не розумів. Права, зокрема, мати перекладача, йому роз`яснено не було. Лише сказали поставити підпис. З цього слідує висновок, як і пояснив суду відповідач, він не розумів порушення терміну законного перебування на території України на визначений строк внаслідок нероз`яснення останньому належним чином його прав, а, відтак, порушення права мати перекладача та скористатися юридичною допомогою.

Як пояснив відповіч, він не ухиляється від виїзду, наразі проходить лікування, оскільки має дуже поганий стан здоров`я, аденому, виразку шлунку, не може знаходитися у положенні сидячи, гіпертонічну хворобу.

Так, матеріалами справи підтверджено, що рішення від 17.07.2025 українською мовою містить підпис відповідача в ознайомленні з його змістом. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач дійсно усвідомлював правові наслідки вказаного рішення, та необхідність його виконання, так як не володіє українською мовою, ба, більш того, не вміє читати, що сторонами у судовому засіданні не заперечувалось, та строк його оскарження.

За встановлених безпосередньо у судовому засіданні обставин, до зазначеного у письмових поясненнях, які містяться в матеріалах справи, про те, що ОСОБА_1 перекладача не потребує суд ставиться критично, які, зокрема, не містять дати.

За змістом ч. 1 ст. 71 КАС України перекладач залучається до участі у справі у тому разі, якщо особа не володіє мовою, якою здійснюється адміністративне судочинство.

Як визначено у ст.ст. 3, 21 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою цінністю. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 р. на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

Отже, суд дійшов висновку, що право відповідача на користування послугами перекладача, дотримано не було.

Відтак, невиконання рішення про примусове повернення було обумовлене нерозумінням його змісту та покладеного обов`язку, та юридичних наслідків, у зв`язку з відсутністю перекладача, що слід вважати поважною причиною невиконання таких рішень.

Оскільки не був залучений перекладач при прийнятті рішення про примусове повернення відносно відповідача, останній не міг в повній мірі розуміти про втручання в його права, а відтак скористатися передбаченою процедурою оскарження цих рішень.

За таких, встановлених під час судового розгляду, обставин суд дійшов висновку, що процедура, яка передує зверненню з позовом про примусове видворення, не дотримана позивачем, тому позовна вимога про примусове видворення відповідача задоволенню не підлягає, а, відтак, не підлягає також задоволенню позовна вимога про затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення.

Відповідно до пункту «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014 у справі «Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17.07.2014 (№ 50264/08), указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, і «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява № 36760/06).

Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 7-9, 72-79, 90, 241-244, 246, 250, 268-272 КАС України, ст. ст. 26, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд

ухвалив:

У задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду через Шевченківський районний суд м. Харкова разом із одночасним надісланням копії апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб - адресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/на Офіційному веб - порталі судової влади України.

Учасники справи:

Позивач: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, , юридична адреса: м. Харків, вул. Римарська, 24.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено та проголошено 30 вересня 2025 року.

Суддя В.М. Яковлева