Справа № 520/24797/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 р. Справа № 520/24797/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, по справі № 520/24797/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив суд:

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 суму невиплаченої додаткової винагороди в розмірі 128 380,64грн.

20 100грн. в якості невиплаченої додаткової винагороди за червень 2023р.;

20 100грн. в якості невиплаченої додаткової винагороди за липень 2023р.;

20 100грн. в якості невиплаченої додаткової винагороди за серпень 2023р.;

20 100грн. в якості невиплаченої додаткової винагороди за вересень 2023р.;

20 100грн. в якості невиплаченої додаткової винагороди за жовтень 2023р.;

20 100грн. в якості невиплаченої додаткової винагороди за листопад 2023р.;

7 780,64грн. в якості невиплаченої додаткової винагороди за 12 днів за період з 01.12.2023р. по 12.12.2023р.;

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі №520/24797/24 відмовлено в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії.

Не погодившись із приведеними рішеннями суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі №520/24797/24 та прийняти нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказав, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення не звернув увагу на ряд обставин, зокрема, на те, що в період з 01.06.2023 по 12.12.2023 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась додаткова грошова винагорода у розмірі 20 100 гривень. При цьому, у позивача наявні всі умови, які передбачають нарахування такої винагороди, зокрема: було отримано поранення, яке пов`язане із захистом Батьківщини; він визнаний обмежено придатним до військової служби та зарахований з 13.02.2023 у розпорядження командира військової частини. Відтак, позивач наполягає на тому, що має право на отримання за період з 01.06.2023 по 12.12.2023 додаткової грошової винагороди у розмірі 20 100 гривень.

Відповідач своїм правом на подання письмового відзиву не скористався.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на норми частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2023 №44, молодшого сержанта на посаді стрільця-помічника гранатометника 3 штурмового відділення 3 штурмового взводу 2 штурмової роти ОСОБА_1 увільнено від займаної посади.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.12.2023 №262 молодшого сержанта ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Довідкою Військової частини НОМЕР_1 про обставини травми наданої 10.02.2023 підтверджено, що ОСОБА_1 07.02.2023 під час виконання бойового завдання отримав ВОСП правого плеча, скальпована рана носа, перелом перегородки носа.

На підставі довідки від 10.06.2023 встановлено, що поранення ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини, обмежено придатний до військової служби.

У позовній заяві позивач зазначає, що в період знаходження на лікарняному, наказом №44 від 13.02.2023 командира Військової частини НОМЕР_1 , виданого на підставі наказу №28-РС від 11.02.2023, позивач був увільнений від займаної посади і зарахований в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 . За час проходження служби в Військовій частині НОМЕР_2 отримував грошове забезпечення з 25.09.2022 по 12.12.2023. Однак, позивач вважає, що за період з 01.06.2023 по 12.12.2023 йому не нараховувалось грошове забезпечення в належному розмірі, а саме не виплачено додаткове грошове забезпечення в розрахунку 20 100 грн в місяць.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача з рапортом до військової частини НОМЕР_1 щодо невиплаченої додаткової винагороди в розмірі 128 380,64 грн та матеріали справи не містять доказів, що саме ця сума повинна бути виплачена позивачу.

Колегія суддів з приведеними висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XIІ). Зокрема, вказаний Закон визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Абзацом 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-XIІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із частиною другою статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (частина четверта статті 9 Закону №2011-ХІІ).

Окрім того, згідно із Законом № 3161-IX від 28.06.2023 Закон №2011-ХІІ доповнено статтею 9-2, якою закріплено, що під час дії воєнного стану військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 (далі - Постанова №704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 8 Постанови №704 умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні постановлено ввести воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України строк дії воєнного часу продовжувався, який діє і на час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" (далі - Закон № 3161-IX), установлено, що в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пункту 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3161-IX цей Закон набирає чинності з дня його опублікування, крім підпункту 1 пункту 1, підпунктів 2 і 3 пункту 3, підпункту 1 пункту 5 розділу I цього Закону та пунктів 2 і 3 цього розділу, які набирають чинності через 30 днів з дня опублікування цього Закону, та застосовується у частині виплати додаткової винагороди з першого числа місяця, в якому опублікований цей Закон.

Опубліковано Закон № 3161-IX в газеті "Голос України" № 13 від 30.06.2023, а тому абзац 5 пункту 2 розділу II Закону № 3161-IX набрав чинності 31.07.2023 та застосовується з 01 червня 2023 року.

Відповідно до абзацу 7 пункту 1-1 Постанови № 168 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2023 № 836, яка відповідно до пункту 3 набирає чинності з дня опублікування та застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року) визначено, що:

"Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, після перебування у розпорядженні понад два місяці (за які вони втратили право на отримання грошового забезпечення в повному обсязі за останніми займаними посадами) і до закінчення перебування у розпорядженні щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень."

Цей же абзац сьомий пункту 1-1 Постанови № 168, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 15.09.2023 № 1001, яка відповідно до пункту 2 набирає чинності з дня опублікування та застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року, викладений в наступній редакції:

"Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень."

В той же час, відповідно до абзацу двадцять дев`ятого пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 (згідно пункту 4 Наказу Міністерства оборони № 566 від 26.09.2023 застосовується з 01 червня 2023 року) (в даній редакції абзац двадцять дев`ятий пункту 2 розділу XXXIV чинний у спірний період з вересня 2023 року по травень 2024 року) військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі. Після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).

З аналізу приведених вище положень вбачається, що з 01.06.2023 виплата додаткової винагороди військовослужбовцям у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні) можлива лише за одночасного виконання наступних чотирьох умов:

1) військовослужбовець має отримати поранення (контузію, травму або каліцтву), пов`язане із захистом Батьківщини;

2) військовослужбовець має бути визнаним військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби або непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

3) військовослужбовець має бути зарахованим у розпорядження відповідних командирів;

4) військовослужбовець має перебувати у розпорядженні понад два місяці.

Як встановлено колегією суддів із матеріалів справи, з 25.09.2022 по 12.12.2023 позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 11-19, 32 том 1).

07 лютого 2023 року ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання отримав ВОСП правого плеча, скальпована рана носа, перелом перегородки носа, що підтверджено довідкою Військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №04/216 від 10.02.2023 (а.с. 20 том 1).

Після отриманого поранення, а саме період з 08.02.2023 по 10.02.2023 (а.с. 21-22 том 1), з 10.02.2023 по 06.03.2023 (а.с. 23-24 том 1) та з 07.03.2023 по 27.03.2023 (а.с. 25-26 том 1) позивач перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджено копія виписок із медичних карток.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2023 №44 (а.с. 31 том 1) ОСОБА_1 було увільнено від займаної посади і зараховано в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , як такого, що перебуває на довгостроковому лікуванні у зв`язку з пораненням.

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_3 від 06.06.2023, отримане 08.02.2023 ОСОБА_1 поранення, пов`язане із захистом Батьківщини та за ступеню тяжкості віднесено до важкого та на підставі статті 75-б графи ІІ Розкладу хвороб ОСОБА_1 визнаний «Обмежено придатним до військової служби, непридатний до служби у десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах. Придатний до служби у частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах» (а.с. 30 том 1).

Отже, наявними в справі доказами підтверджено, що позивач отримав 07.02.2023 поранення, яке пов`язане із захистом Батьківщини, внаслідок чого його визнано обмежено придатним до військової служби, а з 13.02.2023 позивача зараховано в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з даними довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення за період з 01.2023 по 12.2023 (а.с. 35 том 1) вбачається, що позивачу додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень не була нарахована і виплачена за період з 01.06.2023 по 12.12.2023.

Доказів на підтвердження нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 гривень відповідно до Постанови № 168 за період з 01.06.2023 по 12.12.2023 відповідачем до суду не надано, а також в ході апеляційного перегляду справи не заперечувалось відсутність нарахування такої виплати позивачу.

Таким чином, виходячи з приведених вище приписів та оскільки позивач отримав поранення, яке пов`язане із захистом Батьківщини, був визнаний обмежено придатним до військової служби, перебував у розпорядження понад два місяці, а отже наявні одночасно всі чотири умови, які надають право військовослужбовцю отримати додаткову винагороду у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).

Між тим, слід зауважити, що у відповідності до приписів абзацу 3 пункту 1 розділу XXVIII Порядку №260 час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, тимчасового виконання обов`язків (але не більше ніж два місяці) за вакантною посадою, перебування під вартою (цілодобовим домашнім арештом) виключається із загального періоду перебування в розпорядженні.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2023 №44 (а.с. 31 том 1) ОСОБА_1 було увільнено від займаної посади і зараховано в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , як такого, що перебуває на довгостроковому лікуванні у зв`язку з пораненням.

При цьому, в період з 04.08.2023 по 14.08.2023 позивач перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджено випискою із медичної карти стаціонарного хворого №952 (а.с.28-29 том 1).

Таким чином, виходячи з приписів абзацу 3 пункту 1 розділу XXVIII Порядку №260 відповідний період не включається у загальний період перебування в розпорядженні, а тому позивач набув право на отримання винагороди починаючи з з 01.06.2023 (положення Закону, щодо виплати такого винагороди застосовуються саме з 01.06.2023) по 03.08.2023 та з 15.08.2023 по 12.12.2023 позивач має право на отримання додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні), тобто за виключенням періоду перебування на стаціонарному лікуванні (з 04.08.2023 по 14.08.2023).

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відмові позивачу у частині вимог, які стосуються періоду з 01.06.2023 по 03.08.2023 та з 15.08.202.3 по 12.12.2023.

Колегія суддів також зазначає, що приведені вище положення законодавства не передбачають особистого звернення військовослужбовця із рапортом про нарахування додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень, право на яке військовослужбовець набуває виходячи із наявності чотирьох обов`язкових умов визначених законом та постановою КМУ, у зв`язку з чим є безпідставним висновки суду першої інстанції про необхідність подання позивачем рапорту для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168.

В той же час, виходячи з того, що позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача певних сум в якості невиплаченої додаткової винагороди за період з 01.06.2023 по 12.12.2023, але такі суми не були відповідно нараховані, колегія суддів обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача у даному випадку, з урахуванням приписів частини другої статті 9, пункту 4 частини другої статті 245 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову грошову винагороду у розмірі 20100 гривень щомісяця за період з 01.06.2023 по 03.08.2023 та з 15.08.202.3 по 12.12.2023 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.

Інші доводи на, які посилалися заявник апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Колегія суддів також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Згідно частини першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно із частинами першою, другою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи приведене вище, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанції слід задовольнити частково, із скасуванням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі №520/24797/24 та ухвалення нового рішення про часткове задоволення озову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 по справі № 520/24797/24 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким частково задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у розмірі 20100 гривень щомісяця за період з 01.06.2023 по 03.08.2023 та з 15.08.2023 по 12.12.2023 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій