Справа № 200/4045/24
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року справа №200/4045/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року (головуючий суддя І інстанції Аляб`єв І.Г.), складене у повному обсязі 16 жовтня 2024 року, у справі № 200/4045/24 за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, у якій позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці щодо не наданні ОСОБА_1 , складової частини заробітної плати у вигляді грошової допомоги до частини щорічної основної відпустки за робочий рік з 05.01.2023 по 04.01.2024, тривалістю 14 календарних днів, з 01.05.2024 по 14.05.2024, у розмірі 14378,32 грн. на підставі її заяви;

стягнути зі Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на її користь складову частину заробітної плати у вигляді грошової допомоги до щорічної основної відпустки в сумі 14 378,32 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року частково задоволено позовні вимоги.

Визнано протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці щодо ненадання ОСОБА_1 грошової допомоги до частини щорічної основної відпустки за робочий рік з 05.01.2023 по 04.01.2024, тривалістю 14 календарних днів, з 01.05.2024 по 14.05.2024.

Зобов`язано Східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу до частини щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 01.05.2024 по 14.05.2024 у розмірі, пропорційному розміру щорічної основної відпустки, набутої ОСОБА_1 за період роботи з 05.01.2024.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки, незалежно від кількості днів такої відпустки.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 15.06.2023 та службової записки начальника відділу аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління інспекційної діяльності у Донецькій області від 15.06.2023 №СП-СХ/4.10/2625-23 про надання грошової допомоги видано наказ Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 19.06.2023 № 274/СХ-К «Про виплату грошової допомоги до щорічної основної відпустки».

Звертає увагу суду, що на період роботи за який сплачувалась грошова допомога до щорічної основної відпустки, а саме: грошова допомога надавалась ОСОБА_1 до основної щорічної відпустки тривалістю 1 календарний день 17.07.2023 за період роботи з 05.01.2023 по 04.01.2024, у розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу».

Заява ОСОБА_1 про надання грошової допомоги до щорічної основної відпустки, була відхилена у зв`язку з тим, що виплата матеріальної допомоги за вказаний період роботи у заяві ОСОБА_1 , а саме за період роботи з 05.01.2023 по 04.01.2024, вже була сплачена у 2023 році.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу № 200/4045/24, однак листом суд першої інстанції повідомив, що справа в паперовому вигляді не формувалась. Також повідомлено, що всі документи експортовано в комп`ютерну програму «Діловодство спеціалізованого суду».

Відтак, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .

Наказом Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 04.01.2021 № 26-к ОСОБА_1 призначено з 05.01.2021 на посаду старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці.

Наказом Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 02.07.2021 № 598-к ОСОБА_1 з 09.07.2021 призначено на посаду головного державного інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці.

У зв`язку з введенням в дію з 01.12.2022 нової структури Міжрегіонального управління відповідно наказу Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 28.11.2022 № 405-к « Про переведення державних службовців» ОСОБА_1 була переведена на посаду головного спеціаліста відділу аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління інспекційної діяльності у Донецькій області з 01.12.2022, що підтверджено витягом з наказу Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 28.11.2022 № 405-к.

Міжрегіонального управління наказом Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 01.12.2022 № 50/СХ-АГ затверджено графік відпусток працівників Міжрегіонального управління на 2023 рік.

Згідно витягу з графіку відпусток працівників Міжрегіонального управління на 2023 рік ОСОБА_1 основну щорічну відпустку було поділено на 2 періоди: з 03.07.2023 по 17.07.2023 тривалістю 15 календарних днів та з 02.10.2023 по 16.10.2023 тривалістю 15 календарних днів.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 15.06.2023 та службової записки начальника відділу аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління інспекційної діяльності у Донецькій області від 15.06.2023 №СП-СХ/4.10/2625-23 про надання грошової допомоги видано наказ Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 19.06.2023 № 274/СХ-К «Про виплату грошової допомоги до щорічної основної відпустки»

Згідно витягу з графіку відпусток працівників Міжрегіонального управління на 2024 рік ОСОБА_1 основну щорічну відпустку було поділено на 2 періоди: з 01.05.2024 по 14.05.2024 тривалістю 14 календарних днів, з 15.07.2024 по 30.07.2024 тривалістю 16 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги до основної щорічної відпустки.

16.04.2024 ОСОБА_1 направлено повідомлення № 52 про надання відпустки, а саме про те, що частина щорічної основної відпустки тривалість 14 календарних днів за робочий рік з 05.01.2023 по 04.01.2024 буде надана з 01.05.2024 по 14.05.2024.

Наказом від 19.04.2024 року № 44/СХ-В позивачці була надана частина щорічної основної відпустки за робочий рік з 05.01.2023 по 04.01.2024, тривалістю 14 календарних днів з 01.05.2024 по 14.05.2024, на підставі графіка відпусток працівників Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на 2024 рік, повідомлення про відпустку від 16.04.2024 № 52 (без виплати матеріальної допомоги).

15.06.2023 ОСОБА_1 направлено повідомлення № 212 про надання відпустки, а саме: частини щорічної основної відпустки тривалість 14 календарних днів за робочий рік з 05.01.2022 по 04.01.2023 рік та частини щорічної основної відпустки тривалість 1 календарний день за робочий рік з 05.01.2023 по 04.01.2024 рік.

Наказом № 272/СХ-К від 21.05.2024 позивача звільнено 27.05.2024 з посади головного спеціаліста відділу аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління інспекційної діяльності у Донецькій області, за ініціативою суб`єкта призначення, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», на підставі Попередження про наступне звільнення від 19.04.2024 № 68 та виплачено грошову компенсацію за невикористані 41 календарний день щорічної та додаткової соціальної відпустки відповідно до статті 83 Кодексу законів про працю України, в тому числі: право на які було набуто станом на 31.12.2023: - 4 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 05.01.2022 по 04.01.2023; 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 05.01.2023 по 04.01.2024; право на які було набуто у період з 01.01.2024 по 27.05.2024: 12 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 05.01.2024 по 27.05.2024; - 10 календарних днів щорічної соціальної відпустки за 2024 рік, як одному із батьків, які мають двох дітей віком до 15 років.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, з чим погоджується суд апеляційної інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIIІ (далі - Закон №889-VIIІ) державний службовець має право на: належні для роботи умови служби та їх матеріально-технічне забезпечення; оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення); відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.

Відповідно до статті 57 Закону №889-VIIІ державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Частиною першою статті 58 Закону №889-VIIІ передбачено, що за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Статтею 59 Закону №889-VIIІ встановлено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Згідно з частинами 4-6 статті 79 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Державні гарантії права на відпустки працівників, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначає Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон України "Про відпустки"), згідно з частиною першою статті 2 якого право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про відпустки" передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Про прив`язку такої відпустки до робочого року законодавець веде мову також у частині другій статті 12 цього Закону.

Так, відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону №504/96-ВР щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Наведене кореспондується з частинами шостою, сьомою статті 79 Кодексу законів про працю України.

Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що державний службовець має право на щорічну основну та додаткову (за стаж) відпустки, які надаються йому у порядку черговості надання відпусток, яка визначається графіком, що затверджується роботодавцем.

Порядок надання щорічних відпусток, який визначений нормами статті 10 Закону України "Про відпустки", також передбачає правило, що відпустка надається з прив`язкою до відповідного робочого року, відпрацьованого особою. Частиною дев`ятою вказаної статті також встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

У постанові від 23 лютого 2021 року у справі № П/811/1858/16 Верховний Суд дійшов висновків, що під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки за відповідний робочий рік. Згідно з положеннями статті 57 Закону №889-VIIІ підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік. Чинні положення законодавства не пов`язують виплату такої грошової допомоги з тривалістю отриманої державним службовцем частини щорічної відпустки та не встановлюють заборону виплати вказаної допомоги під час отримання працівником відпустки тривалістю менше 14 календарних днів. Отже, у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки незалежно від кількості днів такої відпустки.

Відтак, підстава виникнення у державного службовця права на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати пов`язана із настанням факту відпрацьованого робочого року.

У той же час, відпрацьований робочий рік не завжди співпадає у часі з бюджетним (календарним) роком. Тому один відпрацьований робочий рік може припадати на два бюджетні (календарні) роки.

Закон не ототожнює робочий рік з бюджетним роком і не ставить реалізацію права державного службовця на отримання грошової допомоги до щорічної відпустки у залежність від спливу бюджетного року.

Приписи статей 45 Конституції України, статті 57 Закону №889-VIIІ й субсидіарне застосування положень Кодексу законів про працю України та законодавства про відпустки у їхньому системному взаємозв`язку свідчать про те, що допомога до щорічної допомоги є елементом гарантій державного службовця на відпочинок та належного матеріального забезпечення.

Водночас право особи на відпочинок у формі щорічної основної відпустки є невідчужуваним та імперативно забезпечується відповідними правовими гарантіями обов`язковості надання відпустки або, у виняткових випадках, її грошовою компенсацією у встановленому законодавством порядку.

За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 75 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 6 Закону України Про відпустки, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Порядок надання щорічних відпусток, який визначений нормами статті 10 Закону України Про відпустки, також передбачає правило, що відпустка надається з прив`язкою до відповідного робочого року, відпрацьованого особою. Частиною десятою вказаної статті також встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

З моменту виникнення в особи права на щорічну основну відпустку за відпрацьований робочий рік, з урахуванням положень статті 10 Закону України Про відпустки, за змістом 57 Закону №889-VIIІ, у неї виникає право отримати таку відпустку, звернувшись до роботодавця, якому кореспондує безумовний обов`язок відповідно надати таку відпустку.

Також, тлумачення нормативного припису статті 57 Закону №889-VIIІ вказує на обов`язок забезпечити виплату разом із щорічною основною відпусткою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Наявність у державного службовця права на щорічну основну відпустку за відпрацьований рік, незалежно від порядку та строків його реалізації, передбачає обов`язкове надання йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, незалежно від часу звернення із заявою про це.

Відповідно до листа Мінсоцполітики України №2416/0/101-17 від 19.09.2017 "Щодо грошової допомоги на оздоровлення", під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік. Грошову допомогу не можна ділити на частини, і вона виплачується один раз на рік однією сумою під час надання будь-якої з частин щорічної відпустки. Якщо працівник не використав минулорічну відпустку і, відповідно, йому не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, її можливо здійснювати, але тільки за рахунок економії фонду оплати праці та без утисків для інших працівників. Подією, у зв`язку з якою призначається матеріальна допомога на оздоровлення, є щорічна основна відпустка та підставою нарахування допомоги є заява та наказ.

Таким чином, матеріальна допомога для оздоровлення видається до відпустки або її частини незалежно від того, за який вона період.

За своєю суттю матеріальна допомога прив`язана до бюджетного періоду, а не до конкретного періоду відпустки та така допомога за різні періоди (роки) роботи декілька разів протягом одного бюджетного року у кошторисі не передбачена, що свідчить про можливість її виплати до щорічної відпустки лише один раз на рік.

Зазначена позиція відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 04.03.2020 року у справі №813/2559/18.

У постанові від 06.06.2018 року у справі №824/360/16-а в частині, що стосується протиправної бездіяльності відповідача, що полягала у невиплаті позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що вказана виплата може мати місце виключно як результат розгляду відповідачем заяви позивача та по своїй суті є похідною дією після прийняття відповідного рішення з даного питання.

Наведене свідчить, що реалізація позивачем права на поділ відпустки на частини покладає на неї обов`язок повідомити роботодавця, до якого з періодів, в якому вона реалізує своє право на відпочинок, вона бажає отримати допомогу на оздоровлення. Відтак, питання про виплату грошової допомоги на оздоровлення повинно вирішуватися відповідачем лише за заявою позивача одночасно з проханням надати відпустку. Можливості отримати таку допомогу поза межами відпустки, як окрему виплату, закон не передбачає.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 15.06.2023 та службової записки начальника відділу аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління інспекційної діяльності у Донецькій області від 15.06.2023 №СП-СХ/4.10/2625-23 про надання грошової допомоги видано наказ Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 19.06.2023 № 274/СХ-К «Про виплату грошової допомоги до щорічної основної відпустки».

Тобто, за 2023 рік позивач отримала грошову допомогу до щорічної основної відпустки.

Наказом від 19.04.2024 року № 44/СХ-В позивачу надана частина щорічної основної відпустки за робочий рік з 05.01.2023 по 04.01.2024, тривалістю 14 календарних днів з 01.05.2024 по 14.05.2024, без виплати матеріальної допомоги.

18.04.2024 позивач подала заяву про надання грошової допомоги до щорічної основної відпустки відповідно до частини 1 статті 57 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII.

Відповідачем відмовлено в наданні матеріальної допомоги позивачу до частини щорічної основної відпустки за робочий рік з 05.01.2023 по 04.01.2024, тривалістю 14 календарних днів з 01.05.2024 по 14.05.2024.

Таким, чином у 2024 бюджетному році позивач не отримувала грошову допомогу до щорічної основної відпустки.

Вирішуючи справу, суд враховує, що позивач внаслідок свого звільнення у 2024 році не набула права на повний розмір щорічної основної відпустки за період роботи з 05.01.2024.

Оскільки право на отримання матеріальної допомоги пов`язано із отриманням права на щорічну основну відпустку, суд вважає, що розмір допомоги має бути пропорційним розміру відпустки на яку позивач отримала право.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивачки необхідно змінити спосіб захисту порушеного права та задовольнити позов частково - шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу до частини щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 01.05.2024 по 14.05.2024 у розмірі, пропорційному розміру щорічної основної відпустки, набутої ОСОБА_1 за період роботи з 05.01.2024.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 200/4045/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2025 року.

Судді А.В. Гайдар

А.А.Блохін

І.В. Геращенко