Справа № 520/27089/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 р. Справа № 520/27089/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Жигилія С.П. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 25.02.25 по справі № 520/27089/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Харківській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі- відповідач 2 , ГУ ПФУ в Житомирській області, апелянт), в якій просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Житомирській області щодо не зарахування їй до страхового стажу періодів роботи: з 14.07.1983 по 05.08.1983, відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 ; з 05.02.1985 по 08.07.1985 згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 ; з 08.08.1985 по 20.01.1988 відповідно до записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 ; з 01.01.1992 по 18.11.1992, з 21.12.1992 по 04.05.1993, з 07.05.1993 по 31.01.1996, з 01.02.1996 по 25.05.1999 роботи в Республіці Казахстан відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 ;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області повторно розглянути її звернення від 08.05.2024, зарахувати періоди роботи: з 14.07.1983 по 05.08.1983 відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 ; з 05.02.1985 по 08.07.1985 згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 ; з 08.08.1985 по 20.01.1988 згідно записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 ; з 01.01.1992 по 18.11.1992, з 21.12.1992 по 04.05.1996, з 07.05.1993 по 31.01.1996, з 01.02.1996 по 25.05.1999 роботи в Республіці Казахстан згідно з записами трудової книжки НОМЕР_2 ; та призначити пенсію за віком з 08.05.2024.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 позовну заяву задоволено частково, суд вийшов за межі позовних вимог.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Житомирській області від 16.05.2024 №11 "Про відмову у призначенні пенсії" в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 14.07.1983 по 05.08.1983 відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_3 ; з 05.02.1985 по 08.07.1985 згідно з записами трудової книжки НОМЕР_3 ; з 08.08.1985 по 20.01.1988 згідно з записами трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 ; з 01.01.1992 по 18.11.1992, з 21.12.1992 по 04.05.1993, з 07.05.1993 по 31.01.1996, з 01.02.1996 по 25.05.1999 роботи в Республіці Казахстан згідно з записами трудової книжки НОМЕР_2 .

В іншій частині рішення №11 від 16.05.2024 ГУ ПФУ в Житомирській області залишено без змін.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 08.05.2024 про призначення їй пенсії за віком, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 14.07.1983 по 05.08.1983 відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_3 ; з 05.02.1985 по 08.07.1985 згідно з записами трудової книжки НОМЕР_3 ; з 08.08.1985 по 20.01.1988 згідно з записами трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 ; з 01.01.1992 по 18.11.1992, з 21.12.1992 по 04.05.1993, з 07.05.1993 по 31.01.1996, з 01.02.1996 по 25.05.1999 роботи в Республіка Казахстан згідно з записами трудової книжки НОМЕР_2 та ухвалити відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Житомирській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 605,60 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позивачці обґрунтовано відмовлено у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу, який на дату звернення із заявою про призначення пенсії склав 27 років 05 місяців 14 днів, а відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж мав складати 30 років.

До страхового стажу позивачці не зараховано:

-період роботи з 14.07.1983 по 05.08.1983, відповідно до записів трудової книжки від 09.11.1981 НОМЕР_3 , оскільки відсутня назва організації на прийняття;

- період роботи з 05.02.1985 по 08.07.1985 згідно з записами трудової книжки від 09.11.1981 НОМЕР_3 , оскільки наявне виправлення в даті запису на прийняття та неможливо ідентифікувати печатку організації, а згідно архівної довідки № НАС-06-П/09-19 від 27.11.2023 не зарахований вищезазначений період роботи, оскільки відсутній наказ на прийняття. Первинні документи відсутні;

- період роботи в колгоспі з 08.08.1985 по 20.01.1988 згідно з записами трудової книжки колгоспника від 15.08.1985 НОМЕР_2 , оскільки відомості щодо встановленого та виробленого мінімуму трудової участі у колгоспі внесені неналежним чином, а саме: записи не завірені печаткою колгоспу, відсутні дата та номер документу, на підставі якого внесено записи. Згідно з архівною довідкою № 07-03/П-656 від 28.11.2023 не врахований період роботи в колгоспі з серпня 1985 по січень 1988 року, оскільки зазначене прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає прізвищу « ОСОБА_3 » відповідно до свідоцтва про шлюб від 02.03.1984 НОМЕР_4 ;

- період роботи відповідно до трудової книжки 09.11.1981 НОМЕР_3 з 01.01.1992 по 18.11.1992, з 21.12.1992 по 04.05.1996, з 07.05.1993 по 31.01.1996, з 01.02.1996 по 25.05.1999 - республіка Казахстан, оскільки відповідно до пункту 11 Порядку ведення єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення Української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України з 19.06.2023.

До страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) по 31.12.1991.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб до страхового стажу не зараховані період роботи з 01.08.2003 по 01.11.2003, з 01.01.2024 по 30.04.2024, оскільки відсутні відомості щодо сплати страхових внесків. Інші документи передбачені пунктами 3, 26 Порядку № 637 відсутні.

Таким чином, підтверджений належними документами, страховий стаж позивачки становить 27 років 05 місяців 14 днів, що є недостатнім для призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Апелянт вважає, що діяв правомірно, на підставі чинного законодавства, тому підстави для визнання протиправним та скасування рішення від 16.05.2024 №11 відсутні.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому , зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача та залишити без змін рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 у справі №520/27089/24.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Позивачка ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10).

02 березня 1984 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклала шлюб з ОСОБА_6 , після чого їй присвоєно прізвище ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 02.03.1984 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_6 від 29.11.1986 (а.с.72).

Як вбачається з довідки про укладення шлюбу №316, виданої Відділом реєстрації актів цивільного стану міста Павлодар Філіалу Некомерційного акціонерного товариства «Державна корпорація «Уряд для громадян» у Павлодарській області (документ №03 14-65-26/3668 від 26.03.2024), перекладеної з казахської та російської на українську мову, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклала шлюб із ОСОБА_8 04 травня 1991 року, після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_9 (а.с.12).

02.07.2001 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 розірвано, після розірвання шлюбу позивачці присвоєно прізвище ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 02.07.2001 № 0007127 (а.с.75).

27 січня 2006 року ОСОБА_10 зареєструвала шлюб із ОСОБА_11 , після укладення якого їй присвоєно прізвище ОСОБА_12 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 27.01.2006 (а.с.13).

08 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Вказана заява позивача, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, була розглянута ГУ ПФУ в Житомирській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області №11 від 16.05.2024 позивачці було відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу

У рішенні зазначено, що необхідний для призначення пенсії страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 30 років, а обчислений пенсійним органом страховий стаж позивачки становить 27 років 05 місяців 14 днів.

При цьому ГУ ПФУ в Житомирській області зазначено, що до страхового стажу позивачки не зараховано:

-період роботи з 14.07.1983 по 05.08.1983, відповідно до записів трудової книжки від 09.11.1981 НОМЕР_3 , оскільки відсутня назва організації на прийняття;

- період роботи з 05.02.1985 по 08.07.1985 згідно з записами трудової книжки від 09.11.1981 НОМЕР_3 , оскільки наявне виправлення в даті запису на прийняття та неможливо ідентифікувати печатку організації, а згідно архівної довідки № НАС-06-П/09-19 від 27.11.2023 не зарахований вищезазначений період роботи, оскільки відсутній наказ на прийняття. Первинні документи відсутні;

- період роботи в колгоспі з 08.08.1985 по 20.01.1988 згідно з записами трудової книжки колгоспника УКР від 15.08.1985 № НОМЕР_8 , оскільки відомості щодо встановленого та виробленого мінімуму трудової участі у колгоспі внесені неналежним чином, а саме: записи не завірені печаткою колгоспу, відсутні дата та номер документу, на підставі якого внесено записи. Згідно з архівною довідкою № 07-03/П-656 від 28.11.2023 не врахований період роботи в колгоспі з серпня 1985 по січень 1988 року, оскільки зазначене прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає прізвищу « ОСОБА_3 » відповідно до свідоцтва про шлюб від 02.03.1984 НОМЕР_4 ;

- період роботи відповідно до трудової книжки 09.11.1981 НОМЕР_1 з 01.01.1992 по 18.11.1992, з 21.12.1992 по 04.05.1996, з 07.05.1993 по 31.01.1996, з 01.02.1996 по 25.05.1999, оскільки ОСОБА_1 працювала на території республіки Казахстан.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб до страхового стажу не зараховані період роботи з 01.08.2003 по 01.11.2003, з 01.01.2024 по 30.04.2024, оскільки відсутні відомості щодо сплати страхових внесків.

Вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ в Житомирській області щодо не зарахування до страхового стажу вище зазначених періодів роботи, позивачка звернулась із цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення ГУ ПФУ в Житомирській області про відмову в призначенні пенсії №60 від 29.11.2023, яке підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємства, тому її неналежне ведення не може позбавити позивачку права на включення спірного періоду роботи до її страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням. Суд наголосив на тому, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних та сама по собі не здача облікових книг в архівний відділ не є беззаперечним доказом відсутності у позивача страхового стажу у зазначені періоди.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (Закон № 1058-IV).

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

За приписами ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Положеннями ч.1 ст. 26 Закону №1058-ІV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV).

Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема, у ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ ( далі - Закону № 1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Так, ст.62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 , за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Щодо не зарахування пенсійним органом до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її роботи з 14.07.1983 по 05.08.1983 та з 05.02.1985 по 08.07.1985 згідно з записами її трудової книжки НОМЕР_1 колегія суддів зазначає наступне.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі-Інструкція №58).

Відповідно до п.1.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з пп.2.2 п.2 Інструкції № 58, заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст" "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування..

Відповідно до пп.2.11 п.2 Інструкції № 58, відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

За приписами пп.2.12 п. 2 Інструкції № 58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Відповідно до пп.2.4. п.2 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Аналогічні положення щодо правил заповнення трудових книжок містить Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, яка була чинна на момент внесення відповідних записів.

Аналіз вищенаведених положень дозволяє дійти висновку, що відповідальним за заповнення трудової книжки, у тому числі внесення до неї записів, є підприємство роботодавець.

Відповідно до належним чином засвідченої копії трудової книжки ОСОБА_7 від 09.11.1981 серії НОМЕР_3 , 14.07.1983 позивачка прийнята на роботу вантажником у бригаду (наказ №47 від 13.07.1983, запис №7), 05.08.1983 її було звільнено з роботи за ст.38 КЗпП УРСР за власним бажанням (наказ №53 від 04.08.1983, запис №8). 05.02.1985 позивачку було прийнято на посаду санітарки до ясел-садочку №75 Південної залізниці (наказ №3 від 05.02.1985, запис №9), а 08.07.1985 її було звільнено у зв`язку з переїздом в інше місце проживання (наказ №15 від 07.07.1985, по я/садочку №75) (а.с.5).

Згідно з архівною довідкою структурного підрозділу адміністративно- господарської служби Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 27.11.2023, в особових рахунках працівників ясла-садка №75 Південної залізниці за 1985 рік значиться: « ОСОБА_7 на посаді няні (тимчасово). Заробітна платня починається з лютого. Звільнена з 02 квітня 1985 року. Знову прийнята з 05 квітня 1985 року на посаді няні (тимчасово). З 07 червня 1985 року постійно. Звільнена (наказ №15 від 07.07.)». У зв`язку з тим, що накази з особового складу за 1985 рік та картки звільнених (ф.П-2) працівників у 1985 році на зберігання до архіву не передавалися, для підтвердження трудового стажу ОСОБА_13 були використані особові рахунки та відомості про видачу заробітної плати (а.с.47).

За архівною довідкою про заробітну плату АТ «Українська залізниця» від 28.05.2024 №НАС-06-П/19-21 ОСОБА_7 значиться в особових рахунках працівників ясла-садка №75 за 1985 рік та вказані суми її заробітної плати з квітня по липень 1985 року (а.с.18).

Згідно з рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області про відмову у призначенні пенсії від 16.05.2024 №11, до страхового стажу позивачки не було зараховано: -період роботи з 14.07.1983 по 05.08.1983, оскільки відсутня назва організації на прийняття; -період роботи з 05.02.1985 по 08.07.1985, оскільки наявне виправлення в даті запису на прийняття та неможливо ідентифікувати печатку організації.

Суд зазначає, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

У постанові від 30.09.2021 у справі №300/860/17 Верховний Суд дійшов висновку, що загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Таким чином, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивачку права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Колегія суддів звертає увагу, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Колегія суддів вважає, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних та сама по собі не здача облікових книг в архівний відділ не є беззаперечним доказом відсутності у позивачки страхового стажу у зазначені періоди.

Отже, відмовляючи позивачці в призначенні пенсії, не зарахувавши до страхового стажу періоди роботи позивачки з 14.07.1983 по 05.08.1983 та з 05.02.1985 по 08.07.1985 згідно з записами її трудової книжки НОМЕР_1 територіальний пенсійний орган діяв необґрунтовано.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладена у постанові від 19.12.2019 у справі №307/541/17.

Щодо не зарахування пенсійним органом до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її роботи з 08.08.1985 по 20.01.1988 згідно з записами трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 колегія суддів зазначає наступне.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року за № 310 ( далі - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство у колгоспі : прийняття в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отже, трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 15.08.1985 колегією суддів встановлено, що 08.08.1985 позивачка була прийнята у члени колгоспу імені Калініна Лубенського району Полтавської області (протокол №10 від 15.08.1985, запис №1), 20.01.1988 вона була звільнена із членів колгоспу імені Калініна Лубенського району Полтавської області за власним бажанням (протокол №1 від 18.01.1988, запис №2) (а.с.6).

Згідно з архівним витягом Архівного відділу Лубенської районної військової адміністрації Полтавської області від 10.07.2024 №07-01/П-25 з протоколу № 9 засідання правління колгоспу імені Калініна Лубенського району Полтавської області від 02 липня 1985 року рекомендовано зборам уповноважених колгоспників прийняти ОСОБА_7 в члени колгоспу і надати роботу в тваринництві; з протоколу №2 засідання правління колгоспу імені Калініна Лубенського району Полтавської області від 26 лютого 1988 року рекомендовано зборам уповноважених колгоспників виключити ОСОБА_7 з членів колгоспу за власним бажанням (а.с.17).

Відповідно до архівної довідки Архівного сектору виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 28.11.2023 №07-03/П-656 в особових рахунках по нарахуванню заробітної плати працівникам колгоспу імені Калініна с.Тарандинці Лубенського району Полтавської області значиться, що ОСОБА_7 за період роботи з серпня 1985 року по січень 1988 року відпрацювала вихододнів: у 1985 році - 121 вихододень, у 1986 році - 299 вихододнів, у 1987 році- 282 вихододня, у 1988 році- 30 вихододнів (а.с.15).

Відповідно до спірного рішення пенсійного органу № 11 від 16.05.2024 до загального страхового стажу позивачки не зараховано згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 періоди роботи у колгоспі імені Калініна з 08.08.1985 по 20.01.1988 , оскільки відомості щодо встановленого та виробленого мінімуму трудової участі у колгоспі внесені неналежним чином, а саме: записи не завірені печаткою колгоспу, відсутні дата та номер документу, на підставі якого внесено записи. Період роботи з в колгоспі імені Калініна з серпні 1985 року по січень 1988 року не врахований, оскільки зазначене прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає прізвищу « ОСОБА_3 » відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 .

Колегія суддів звертає увагу, що на титульному листі наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивачки ОСОБА_1 , зазначено 2 попередніх її прізвища: ОСОБА_3 та ОСОБА_9 . Тобто прізвище ОСОБА_3 відповідає її прізвищу під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 та зазначеному у свідоцтві про шлюб НОМЕР_5 . Отже, цей довод спірного рішення пенсійного органу є помилковим.

Крім того, посилання пенсійного органу у своєму рішенні на відсутність дати та номеру документу, на підставі якого внесено записи про періоди роботи позивачки у колгоспі імені Калініна з 08.08.1985 по 20.01.1988 спростовуються наявною в матеріалах справи копією трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 від 15.08.1985 ОСОБА_1 .

Так, підставою для внесення запису №1 від 08.08.1985 про прийняття позивачки в члени колгоспу імені Калініна Лубенського району Полтавської області зазначено протокол №10 від 15.08.1985, а підставою для внесення запису №2 від 20.01.1988 про звільнення позивачки з членів колгоспу імені Калініна Лубенського району Полтавської області за власним бажанням зазначено протокол №1 від 18.01.1988 (а.с.6). Отже, цей довод спірного рішення відповідача 1 також є помилковим.

Згідно з пунктом 13 Основних Положень відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність відповідно до статуту та правил внутрішнього розпорядку колгоспу, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця.

Вказане дає підстави для висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією а отже, й не може впливати на її особисті права, а відтак недотримання роботодавцем усіх вимог при заповненні трудової книжки, не може бути беззаперечною підставою для відмови в призначенні пенсії, особи, яка звернулася за такою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивачки конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Така позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2022 року у справі № 607/7638/17, від 30.09.2021 у справі №300/860/17

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а звернув увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Отже, позивачка не може нести відповідальність за правильність оформлення трудової книжки роботодавцем та на неї не можуть бути покладені негативні наслідки недотримання роботодавцем вимог щодо правильності заповнення трудової книжки та виправлення помилок у ній.

Відповідач не надав суду належних доказів, які б свідчили про те, що позивачка не має права на зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи, оскільки недоліки в трудовій книжці останньої, ще не є підставою вважати, що в цей період вона не працювала.

За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що надана позивачем разом із заявою про призначення пенсії копія трудової книжки колгоспника у достатній мірі підтверджує період її трудової діяльності в колгоспі імені Калініна Лубенського району Полтавської області з 08.08.1985 по 20.01.1988, що мав бути зараховані відповідачем до її страхового стажу для призначення пенсії за віком.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 25.04.2019 в справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 в справі №638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та перерахунку пенсії.

З урахуванням вищенаведеного та правових висновків Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що записи трудової книжки позивачки НОМЕР_3 стосовно періоду роботи з 14.07.1983 по 05.08.1983 та з 05.02.1985 по 08.07.1985, а також записи трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 позивачки стосовно періоду роботи з 08.08.1985 по 20.01.1988 не можуть вважатись неправильними або неточними та підлягають зарахуванню до страхового стажу позивачки під час повторного розгляду її звернення від 08.05.2024 про призначення їй пенсії за віком, а рішення пенсійного органу від 16.05.2024 є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивачки періодів її роботи в республіці Казахстан з 01.01.1992 по 18.11.1992, з 21.12.1992 по 04.05.1993, з 07.05.1993 по 31.01.1996, з 01.02.1996 по 25.05.1999 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною 1, 2 статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди визначено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Приписами статті 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Положеннями статті 3 Угоди також визначено, що усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Частиною 2 статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15.04.1994 (дію зупинено у відносинах України з Російською Федерацією 25.07.2023) підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчислення. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Як встановлено із записів у трудовій книжці колгоспника ОСОБА_1 НОМЕР_2 від 15.08.1985 вона працювала на території Республіки Казахстан в період з 01.01.1992 по 18.11.1992, з 21.12.1992 по 04.05.1993, , з 07.05.1993 по 31.01.1996, з 01.02.1996 по 25.05.1999 (а.с.6-8).

Автентичність записів у трудовій книжці позивачки у спірний періоди відповідачем не оспорюється. Трудова книжка позивача містить усі належним чином внесені записи про її роботу у спірний періоди, такі записи засвідчені чітким відтиском печатки підприємств та не містять ані виправлень/підтирань, ані інших неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.

Щодо посилання апелянта на відсутність підстави для зарахування спірного періоду позивача до страхового стажу, враховуючи припинення участі України в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, відповідно до якої проводилось взаємне визнання та зарахування стажу колегія суддів зазначає.

Відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Постановою від 29.11.2022 № 1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.

Таким чином, Угода припинилася через шість місяців з дня отримання депозитарієм повідомлення України про вихід з Угоди, що сталося не раніше, ніж 30.05.2023.

У Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.

Отже, незважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди до її розірвання, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають (стаття 13 Угоди).

Колегія суддів висновує, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення зазначеної Угоди.

Колегія суддів наголошує, що закон не має зворотної дії в часі. Працюючи за межами України, позивачка мала легітимні очікування щодо свого пенсійного забезпечення відповідно до означеної вище Угоди.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, зробленим ним у постанові від 28.01.2025 у справі №620/3530/22.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської соціальної хартії та ст.46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Таким чином, за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення ГУ ПФУ в Житомирській області від 16.05.2024 №11 про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню із зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 14.07.1983 по 05.08.1983, з 05.02.1985 по 08.07.1985 , з 08.08.1985 по 20.01.1988 , з 01.01.1992 по 18.11.1992, з 21.12.1992 по 04.05.1993, з 07.05.1993 по 31.01.1996, з 01.02.1996 по 25.05.1999 з урахуванням висновків суду цій справі.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено правомірність його рішення щодо відмови позивачці у призначенні пенсії за віком.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року у справі № 520/27089/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді С.П. Жигилій О.В. Присяжнюк