Справа № 260/4634/24
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/4634/24 пров. № А/857/28200/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року, головуючий суддя Микуляк П.П., ухвалене у м. Ужгород, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 , звернулася в суд з позовом до ГУПФУ в Закарпатській області, в якому просила визнати незаконним рішення про відмову у призначенні пенсії від 20.06.2024 року №26; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_2 пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», із дня смерті (загибелі) годувальника ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що відповідачем безпідставно не взято до уваги всі додані до заяви документи, а саме копію Постанови про відкриття виконавчого провадження ще від 05.03.2014 року ВП42322686 з яких вбачається, що біологічний батько позивача не має жодного доходу, рухомого чи нерухомого майна. Таким чином відповідачу було надано всі документи, які доводять, що позивач не одержував аліменти від батька.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №26 від 20 червня 2024 року про відмову у призначенні пенсії по втраті годувальника ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити пенсію по втраті годувальника ОСОБА_2 з 07.06.2023 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ в Закарпатській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що згідно п.3 розд. II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.02.2007 року за №135/13402 до заяви про призначення пенсії в разі втрати годувальника додається зокрема довідка про те, що пасинок або падчерка не одержують аліментів від батьків. Наданий розрахунок заборгованості по аліментах не є документом, який підтверджує факт не одержання аліментів від батька. Розрахунок підтверджує факт наявності заборгованості по аліментах. Наприклад, в разі часткової сплати аліментів, теж може виникнути заборгованість. Тому Головним управлінням було правомірно прийняте рішення про відмову у призначенні ОСОБА_2 2006р.н. пенсії по втраті годувальника.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 12 червня 2024 звернулася до сервісного центру Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється пасинком загиблого ОСОБА_3 .

До заяви було додано наступні документи: - копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23.06.2023 року; - копію свідоцтва про шлюб № серії НОМЕР_2 від 05.03.2014 року; - копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 25.10.2006 року; - копію паспорта та ідентифікаційного коду; - копію довідки про реєстрацію місця проживання №497 від 12.10.2020 року; - копію виконавчого листа від 31.07.2013 року по справі №308/7923/13-ц про стягнення аліментів; - копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.032014 року ВП42322686; - розрахунок заборгованості по аліментах №15-42322686 станом на лютий 2024 року.

20 червня 2024 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №26 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до статті 34 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, у зв`язку з тим, що наданий розрахунок заборгованості по аліментах не є документом, який підтверджує факт не одержання аліментів від батька.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що батько з 2013 року не сплачує жодних аліментів та ОСОБА_2 2006 р.н. такі аліменти не отримував. (документ виданий ДВС - розрахунок заборгованості по аліментах з 2013 року, є основним доказом, який і підтверджує факт не одержання аліментів від батька).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262 (далі - Закон №2262) визначаються умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Статтею 1 Закону № 2262 передбачено, що члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Відповідно до ст. 29 Закону №2262 пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті .

Відповідно до ст. 30 Закону № 2262 право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

За приписами ст. 31 Закону № 2262 члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Закону № 2262 мають право на пенсію в разі втрати годувальника пасинок і падчерка, якщо вони не одержували аліментів від батьків, мають право на пенсію нарівні з рідними дітьми.

Отже, право падчерки на отримання пенсії в разі втрати годувальника (вітчима) обумовлюється відсутністю факту одержання аліментів від батька.

В контексті вищевикладеного варто звернути увагу на те, що 29 жовтня 2024 року Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі №308/10031/24 позовну заяву ОСОБА_2 Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про встановлення факту, що мас юридичне значення було задоволено та встановлено факт, що ОСОБА_2 перебував на утриманні ОСОБА_3 з 05.03.2014 року до дня його смерті (загибелі) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відділом державної виконавчої служби у місті Ужгород Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції було видано документ - розрахунок заборгованості по аліментах відносно ОСОБА_4 (батька) №15-42322686, з якого видно, що заборгованість зі сплати елементів розпочалася з 01.08.2013 року та в загальному на 2024 року становить суму в розмірі 287183,63 грн.

Факти оплати від ОСОБА_4 (батька) та/або отримання аліментів ОСОБА_2 2006р. відсутні.

Вищевказані відомості, що підтверджують факт неотримання позивачем аліментів від ОСОБА_4 на утримання його неповнолітньої дитини, за час розгляду справи представниками відповідача спростовані не були.

За час розгляду справи представниками відповідача не було надано доказів здійснення ними запитів (при розгляді заяви позивача про призначення пенсії) для отримання необхідних відомостей з державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних для встановлення факту отримання або неотримання позивачем аліментів від на утримання неповнолітньої дитини.

За наведених обставин апеляційний адміністративний суд вважає безпідставними доводи органу Пенсійного фонду, що наявність рішення судового про стягнення аліментів є безумовною підставою для позбавлення права на отримання гарантованого законодавством пенсійного забезпечення.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог, відтак такі підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року у справі №260/4634/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич