Справа № 140/14187/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/14187/24 пров. № А/857/9441/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Глушка І.В., Затолочного В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 140/14187/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними,

суддя (судді) в суді першої інстанції Димарчук Т.М.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач) про визнання протиправною відмови у задоволені рапорту солдата, стрільця-зенітника зенітно-ракетного взводу 2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 про звільнення зі служби на підставі абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язання звільнити з військової служби через сімейні обставини солдата ОСОБА_1 , стрільця-зенітника зенітно-ракетного взводу 2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 на підставі абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення (бабусею ОСОБА_2 ), яка є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної закладу охорони здоров`я.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач має право на звільнення з військової служби на підставі абз.14 п.3 ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення (бабусею ОСОБА_2 ), яка є особою з інвалідністю I групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи.

Позивач вказує, що є єдиним членом сім`ї ОСОБА_2 другого ступеня споріднення. Однак відповідачем у задоволенні рапорту позивача про звільнення зі служби відмовлено у зв`язку з непідтвердженням відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення у ОСОБА_2 та у зв`язку з відсутністю акта обстеження сімейного стану військовослужбовця. З указаним позивач не погоджується, оскільки доданими до рапорту про звільнення з військової служби документами підтверджується, зокрема, що позивач є єдиною особою другого ступеня споріднення, яка може здійснювати постійний нагляд за ОСОБА_2 , окрім того, позивач вчинив усі можливі дії щодо отримання акта обстеження сімейного стану військовослужбовця. На думку позивача, додані ним до рапорту документи є достатніми для підтвердження наявності правових підстав для звільнення його з військової служби.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги апелянт обґрунтовує невірним застосуванням судом першої інстанції норми матеріального права, що привело до порушення в свою чергу норми процесуального права. Зазначає, що відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які можуть здійснювати догляд підтверджується нотаріально завіреною заявою ОСОБА_2 , яка потребує постійного догляду, зареєстрованої у реєстрі №3985 від 13.09.2024р, свідоцтвом про смерть її єдиного сина, ОСОБА_3 , батька позивача, (серія НОМЕР_2 від 02.08.2022р), свідоцтвом про смерть її чоловіка, ОСОБА_4 (серія НОМЕР_3 від 19.11.2001р., заявою про підтвердження наявності/відсутності осіб, які згідно закону зобов`язані утримувати ОСОБА_5 №16/10 від 16.10.2024р до Реєстрації актів цивільного стану м.Луцька та відповіддю на неї №3642/30.11-04-06 від 22.10.2024р. Необхідність здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 саме скаржником підтверджується тим, що він є єдиним членом сімї другого ступеня споріднення. Факт наявності родинних відносин між скаржником, та особою, що потребує постійного догляду, підтверджую свідоцтвом про народження (Серії НОМЕР_4 від 04.08.1982 р), де скаржник зазначений сином ОСОБА_3 , який є єдиним сином (єдиною дитиною) особи, яка потребує стороннього догляду. Факт наявності родинних відносин між ОСОБА_3 , батьком скаржника, та особою, що потребує постійного стороннього догляду, підтверджую свідоцтвом про народження (Серії НОМЕР_5 від 29.04.1960 р). Позивач є єдиним членом сім`ї першого та другого ступеня споріднення. Суд першої інстанції неправомірно вказує на те, що для звільнення не вистачає підтверджуючих документів.

Звертає увагу колегії суддів на неправомірність відмови у звільненні через відсутність акту обстеження сімейного стану, оскільки скаржник вчинив усі можливі дії щодо отримання такого акту, що підтверджується Заявою про видачу акту обстеження сімейного стану військовослужбовця №15/10 від 15.10.2024р та відповідь на неї ІНФОРМАЦІЯ_1 №11556 від 29.10.2024р., де зазначено, що військовослужбовець повинен звернутись з рапортом до своєї ВЧ і саме вона і лише вона повноважна звертатись до ТЦК з заявою про отримання такого акта. Будь яких інших дій щодо отримання цього документа законодавство не передбачає і позивач вчинити не міг.

Вказує, що відповідно до відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 №11556 від 29.10.2024 військовослужбовцю слід звернутися з рапортом до своєї військової частини (ВЧ), і саме вона має надати запит на отримання акта, а не безпосередньо позивач. Законодавство не передбачає інших шляхів отримання цього документа, тому суд першої інстанції неправомірно не надав належної оцінки сутуації, що скаржник був у становищі, за якого виконати вимогу неможливо. Суд не врахував належні докази, що підтверджують добросовісність дій позивача, а саме: Заяву позивача №15/10 від 15.10.2024 р. про видачу акта, що підтверджує, що він вчинив усі можливі дії для отримання цього документа. Суд першої інстанції не надав належної оцінки цим доказам, що є процесуальним порушенням. Суд повинен був врахувати підстави ненадання акта та об`єктивну неможливість отримання документа позивачем.

Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно не врахував те, що відсутність акта не є виною позивача. Особа, що потребує постійного догляду, звернулася до ТЦК, але їй відмовили, посилаючись на те, що запит повинна зробити військова частина. Військова частина, отримавши рапорт, не зробила запиту, а натомість відмовила у звільненні у т.ч. через відсутність акту. Це створює замкнене коло, у якому військовослужбовець фізично не міг отримати акт, що є неправомірним обмеженням його права на звільнення. Суд першої інстанції не врахував, що військовослужбовець виконав всі можливі дії для отримання акту, але зіткнувся з бюрократичною відмовою. Це порушує принцип справедливого судового розгляду та суперечить практиці, яка має на меті захист прав військовослужбовців

Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 140/14187/24 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення позовних та апеляційних вимог. Зазначає, що ОСОБА_1 не доведено наявність підстав для звільнення з військової служби. Зокрема, долучені позивачем до рапорту про звільнення документи жодним чином не підтверджують відсутність у ОСОБА_2 інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення (окрім позивача).

Вказує, що згідно з пп. 28 п.5 додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України у позивача є обов`язок надати до рапорту про звільнення з військової служби акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Однак ОСОБА_1 вищевказаного акта обстеження сімейного стану військовослужбовця долучено не було.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому запечив проти тверджень, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Крім цього, на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про долучення письмого доказу та клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання письмових доказів у справі.

В заявленому клопотанні позивач просить поновити пропущений процесуальний строк на подання клопотання про долучення до матеріалів справи Акту обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 від 10.06.2025 року, виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Обгрунтовуючи клопотання вказує, що вже звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 з проханням про видачу акту обстеження сімейного стану військовослужбовця, проте на попередню заяву ІНФОРМАЦІЯ_4 давав письмову відмову, яка була долучена до позовної заяви як доказ ухилення від виконання своїх обов`язків.

Вказує, що враховуючи те, що заявник вживав усі можливі заходи для отримання документа, проте фізично не міг подати документ раніше, оскільки його не існувало (документ датований 10.06.2025, тобто складений після завершення розгляду справи в суді першої інстанції та подання апеляційної скарги) та пропуск строку подання доказів стався не з вини заявника, а внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) ТЦК та СП, просить поновити пропущений процесуальний строк на подання письмового доказу, а саме Акту обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 від 10.06.2025 року та розглянути по суті клопотання про долучення зазначеного документа до матеріалів справи та долучити письмовий доказ до матеріалів справи.

Розглядаючи подані клопотання, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно положень ч.1 ст. 306 КАС України, суддя-доповідач в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду, зокрема: з`ясовує склад учасників судового процесу; пропонує учасникам справи подати нові докази, на які вони посилаються, або витребовує їх за клопотанням особи, яка подала апеляційну скаргу, або з власної ініціативи; вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції; за клопотанням учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача; вирішує інші письмово заявлені клопотання учасників справи; вирішує питання про можливість письмового провадження за наявними у справі матеріалами у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19 листопада 2019 року у справі №826/12675/15 та від 04 червня 2021 року у справі № 160/2734/20, аналізуючи положення до частини четвертої статті 308 КАС України, вказав, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Оскільки поданий позивачем письмовий доказ, а саме Акт обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 від 10.06.2025 року має суттєве значення для правильного вирішення справи та поважність причин неподання таких доказів до суду першої інстанції обгрунтована та підверджується доказами у справі, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання позивача підлягає задоволенню.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на наступні підстави.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.06.2024 №166, витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2024 №269, довідкою форми - 5 від 06.09.2024 №830/7506 (а.с. 14-16).

Позивач, не бажаючи продовжувати військову службу, 20.11.2024 звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абз.14 п.3 ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за членом сім`ї другого ступеня споріднення (бабусею ОСОБА_2 ) , яка є особою з інвалідністю I, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

До вказаного рапорту позивач надав такі документи: копію паспорта та ідентифікаційного коду військовослужбовця ОСОБА_1 ; копію паспорта та ідентифікаційного коду особи, яка потребує постійного стороннього догляду ОСОБА_2 (бабусі позивача); документи, які посвідчують родинний зв`язок військовослужбовця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (свідоцтво про народження Сергії НОМЕР_4 від 04.08.1982, свідоцтво про народження Серії НОМЕР_6 від 29.04.1960); копію довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №875972, виданою Волинським міським бюро медико-соціальної експертизи; свідоцтво про смерть ОСОБА_6 (сина ОСОБА_2 ); свідоцтво про смерть ОСОБА_7 (чоловіка ОСОБА_2 ); нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 про відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення заявниці; заяву до Луцького відділу державної реєстрації актів цивільного стану та відповідь на неї №3642/30.11-04-06 від 22.10.2024; заяву про видачу акта обстеження сімейного стану військовослужбовця №15/10 від 15.10.2024 та відповідь на неї ІНФОРМАЦІЯ_5 №11556 від 29.10.2024 (26-42).

Відповідачем у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби відмовлено та повідомлено, що не підтверджена відсутність інших членів сім`ї І та ІІ ступенів споріднення у ОСОБА_2 та відсутній акт обстеження сімейного стану військовослужбовця (а.с.29). Вказаний рапорт не погоджено старшим офіцером юридичної служби військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 , а командиром ВЧ НОМЕР_1 полковником ОСОБА_9 накладена резолюція з вказівкою «надати підтверджуючі документи в повному обсязі» (а.с.27, 29).

Не погоджуючись з відмовою ВЧ НОМЕР_1 щодо звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дослідивши додані позивачем до рапорту про звільнення з військової служби документи в їх сукупності, дійшов висновку, що ОСОБА_1 при зверненні з рапортом про звільнення з військової служби не довів належними та допустимими доказами тієї обставини, що його бабуся ОСОБА_2 (як особа з інвалідністю І групи, яка потребує постійного догляду) не має інших, окрім позивача, членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею, або ж що такі інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні, постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, №49/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 06.05.2024, №469/2024 від 23.07.2024, №740/2024 від 28.10.2024 строк дії воєнного стану продовжувався і діє по даний час.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон №389-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 16 Закону №389-VIII передбачено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачені такі види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

При цьому суд враховує, що, як свідчать обставини справи, позивач звертався до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби саме як військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

Відповідно, при вирішенні спору у даній справі підтягають застосуванню положення частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, якою визначено перелік підстав для звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Так, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану - через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, за наявності яких військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Зокрема, згідно з абзацом 14 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин таких як необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, однією з підстав для звільнення військовослужбовця (як такого, що висловив своє небажання продовжувати проходження військової служби) з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини є необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Суд зауважує, що для звільнення з військової служби саме за такою сімейною обставиною військовослужбовець має довести такі факти:

- наявність у члена сім`ї другого ступеня споріднення, статусу особи з інвалідністю I або II групи;

- необхідність здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І чи ІІ групи;

- відсутність в особи з інвалідністю І чи ІІ групи інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею (тобто, інші особи, крім військовослужбовця, які можуть здійснювати постійний догляд особи з інвалідністю І чи ІІ групи, відсутні), або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Лише за умови підтвердження таких взаємопов`язаних між собою обставин військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі абзацу 14 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно з абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10 квітня 2009 року №170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454 (далі - Інструкція №170 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Згідно з абзацом 13 пункту 14.10 Розділу XIV Інструкції №170, документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Отже, звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або наявність інших поважних причин здійснюється шляхом подання військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, рапорту та документів, які підтверджують наявність правових підстав для звільнення його з військової служби, і такий рапорт має бути адресований вищій посадовій особі.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 26.06.2024 у справі №420/23353/23, розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач обґрунтовує наявність у нього підстав для звільнення з військової служби необхідністю у здійсненні постійного догляду за своєю бабусею ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю І групи, і при цьому, як зазначено у рапорті про звільнення з військової служби та у позовній заяві, позивач вказує, що є єдиним членом сім`ї другого ступеня споріднення ОСОБА_2 .

Водночас відповідач відмовив позивачу у звільненні з військової служби, оскільки вважає недоведеним, що у ОСОБА_2 (особи, яка потребує постійного догляду) відсутні інші члени сім`ї першого та другого ступеня споріднення (окрім позивача), а також з тих підстав, що позивачем не подано акт обстеження сімейного стану військовослужбовця.

Суд першої інстанції зазначив, що у даній адміністративній справі не спірними ті обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є родичами другого ступеня споріднення (онук та бабуся), а також те, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, оскільки з 09.09.2024 є інвалідом першої групи довічно (загальне захворювання), що підтверджується довідкою МСЕК Серії 12 ААГ №875972, виданою 13.09.2024.

Спірним питанням у даній справі є доведення (не доведення) позивачем відсутності в особи з інвалідністю І групи інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею, або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Надаючи оцінку вказаному, суд нагадує, що відповідно до абз. 14 п. 3, ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Перелік осіб які відносяться до членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення зокрема визначений у пп. 14.1.263 п. 14.1 ст. 14 ПК України.

Відповідно до пп. 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 ПК України членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої

Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.

На підтвердження відсутності родичів першого та другого ступеня споріднення у ОСОБА_2 , позивач до рапорту додав: свідоцтво про смерть ОСОБА_6 (сина ОСОБА_2 ); свідоцтво про смерть ОСОБА_7 (чоловіка ОСОБА_2 ); нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 , про відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення заявниці; заяву до Луцького відділу державної реєстрації актів цивільного стану та відповідь на неї №3642/30.11-04-06 від 22.10.2024; заява про видачу акту обстеження сімейного стану військовослужбовця №15/10 від 15.10.2024 та відповідь на неї ІНФОРМАЦІЯ_5 №11556 від 29.10.2024.

Однак, на переконання суду першої інстанції, вищевказані документи посвідчують певні юридичні факти, однак не в повній мірі підтверджують відсутність в особи з інвалідністю І групи ( ОСОБА_2 ) інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею, або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 при зверненні з рапортом про звільнення з військової служби не довів належними та допустимими доказами тієї обставини, що його бабуся ОСОБА_2 (як особа з інвалідністю І групи, яка потребує постійного догляду) не має інших, окрім позивача, членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею, та окрім того, до рапорту про звільнення не було додано акта обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Апеляційний суд зазначає, що поданим позивачем клопотанням про долучення письмового доказу до матеріалів справи долучено Акт обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 від 10.06.2025, виданий ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до заключення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 за результатами обстеження сімейного стану військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , комісією, згідно відомостей Державного реєстру актиів цивільного стану громадян, встановлено відсутність інших членів сім`ї та осіб першого чи другого ступеня споріднення, які за законом зобов`язані, здійснюють чи можуть здійснювати такий догляд за ОСОБА_2 .

Cтаттею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Враховуючи вищенаведене, колегія судді приходить до висновку про наявність підстав для задоволення рапорту про звільнення з військової служби на підставі абз.14 п.3 ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за членом сім`ї другого ступеня споріднення (бабусею ОСОБА_2 ) , яка є особою з інвалідністю I, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Проте, оскільки відповідно до норм чинного законодавства, прийняття рішення за рапортом належить до повноважень відповідача, у зв`язку з чим суд не може перебирати на себе функцію державного органу та вирішувати по суті рапорт. Крім того, прийняттю рішення передує певна процедура, яка включає в себе, зокрема, прийняття та реєстрацію рапорту, доданих до нього документів; перевірку документів та відомостей необхідних для правильного розгляду рапорту.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд може в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, враховуючи висновок суду про наявність підстав для задоволення рапорту про звільнення з військової служби на підставі абз.14 п.3 ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи, а також враховуючи той факт, що саме до повноважень відповідача віднесено звільнення військовослужбовців зі служби, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 20.11.2024 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти рішення за наслідком такого розгляду, з врахуванням висновків суду.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову частково.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 140/14187/24 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 20.11.2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти рішення за наслідком такого розгляду, з врахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді І. В. Глушко
В. С. Затолочний