Справа № 300/8357/23
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/8357/23 пров. № А/857/7887/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року (ухвалене головуючим суддею Скільський І.І. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/8357/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії №66 від 07.08.2023, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області про відмову у призначенні пенсії №66 від 22.08.2023 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області про відмову у призначенні пенсії №66 від 16.10.2023 щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи на посаді лаборанта та фельдшера-лаборанта в Коломийському міжрайонному фтизіопульмонологічному диспансері у подвійному розмірі;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до стажу на посадах, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років згідно Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909, період роботи з 10.01.2002 по 28.04.2023 на посаді лаборанта та фельдшера-лаборанта в Коломийському міжрайонному фтизіопульмонологічному диспансері та зарахувати у подвійному розмірі згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи ОСОБА_1 з 10.01.2002 по 28.04.2023 на посадах лаборанта та фельдшера-лаборанта в Коломийському міжрайонному фтизіопульмонологічному диспансері, а також призначити ОСОБА_1 з дати первинного звернення 31.07.2023 пенсію за вислугу років згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. При цьому, пенсійний орган на думку позивача протиправно відмовив у призначенні їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, оскільки у період з 10.01.2002 по 28.04.2023 позивач працювала на посаді лаборанта та фельдшера-лаборанта, що дає право на пенсію за вислугу років, в Коломийськомуміжрайонному фтизіопульмонологічному диспансері, який являється інфекційним закладом охорони здоров`я, що здійснює лікування хворих на туберкульоз. Вказала, що при зарахуванні періоду роботи з 10.01.2002 по 28.04.2023, що становить 21 рік 3 місяці 19 днів, у подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», становитиме 42 роки 7 місяців 8 днів, що є більше за необхідних 26 років 6 років

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №66 від 07.08.2023, Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області №66 від 22.08.2023 та Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області №66 від 16.10.2023 та відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи на посаді лаборанта та фельдшера-лаборанта в Коломийському міжрайонному фтизіопульмонологічному диспансері у подвійному розмірі. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати у подвійному розмірі згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 по 28.04.2023 на посадах лаборанта та фельдшера-лаборанта в Коломийському міжрайонному фтизіопульмонологічному диспансері, а також призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дати первинного звернення 31.07.2023. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що на час звернень до відповідачів із заявами про призначення пенсії за вислугу років позивач мала право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому відповідачами протиправно відмовлено ОСОБА_1 в призначенні такої пенсії.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повінстю.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 07.08.2023 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області рішенням №66 від 07.08.2023 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. У даному рішенні зазначено, що згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XI та з врахуванням пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону 1058-IV право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку та за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців. В цьому ж рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 26 років 07 місяців01 день, в тому числі стаж по спеціальності становить 17 років 10 місяців 05 днів. За доданими документами до страхового стажу незараховано:-період з 01.12.1990 по 30.06.1992, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.08.1983, оскільки в записі № 3 відсутня дата наказу про зарахування на роботу. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи видану на підставі первинних документів; періоди безробіття з 18.10.1996 по 18.10.1996, з 18.11.1996 по 17.04.1997, з 19.11.1997 по 19.01.1998 та з 20.03.1998 по 13.04.1998, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.08.1983, оскільки запис про припинення виплати не завірено печаткою установи. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про період перебування на обліку у центрі зайнятості та отримання допомоги по безробіттю видану на підставі первинних документів. До стажу, який дає право на вислугу років зараховано всі періоди(а.с.29).

Позивач 14.08.2023 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області рішенням №66 від 22.08.2023 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. У даному рішенні зазначено, що відповідно до абзацу другого пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» на 10.10.2017 мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення такої пенсії, тобто 26 років 6 місяців. В цьому ж рішенні також зазначено про те, що страховий стаж позивача становить 29 років 03 місяці 17 днів, в тому числі стаж по спеціальності становить 2 роки 1 місяць3 дні. За доданими документами до стажу за вислугу років не зараховано періоди роботи в КНП «Коломийський фтизіопульмонологічний центр» на посаді лаборанта, фельдшера-лаборанта, оскільки відповідно до наказу МОЗ України №146 від 23.10.1991 «Про атестацію середніх медичних працівників» посади «лаборант» та «фельдшер-лаборант» не передбачені. Необхідно долучити додаткові документи, що підтверджують приналежність посади «лаборанта» та «фельдшер-лаборанта» до середнього медичного персоналу із зазначенням нормативних документів. У наданій довідці №231 від11.08.2023відсутні посилання на первинні документи, тобто відсутня підстава видачі. До загального страхового стажу не зараховано період роботи з 01.12.1990 по 30.06.1992 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.08.1983, оскільки він внесений з порушеннями вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством соціального захисту населення України 29 липня 1993р. №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993р. за №110, а саме: відсутня дата у наказі про прийом. Для зарахування даного періоду необхідно надати уточнюючу довідку(а.с.31-32).

ОСОБА_1 09.10.2023 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області рішенням №66 від 16.10.2023 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. У даному рішенні зазначено, що згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XI та з врахуванням пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону 1058-IV право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку та за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців. В цьому ж рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 29 років 04 місяці 17 днів, в тому числі стаж по спеціальності станом на 10.10.2017 становить 19 років 09 місяців 27 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи з 01.12.1990 по 30.06.1992, оскільки у трудовій книжці НОМЕР_1 , виданій 01.08.1983, відсутня дата наказу про прийом на роботу. Для зарахування до страхового стажу вищезазначеного періоду роботи необхідно надати уточнюючу довідку з посиланням на первинні документи та довідку про перейменування підприємства. До стажу, який дає право на пенсію за вислугу років зараховано всі періоди (а.с.34-35).

Позивач, вважаючи протиправними такі рішення відповідачів, звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Спеціальним Законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян, є Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058)

Відповідно до статті 24 Закону України № 1058 страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058 набрав чинності 01.01.2004. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон № 1788).

Згідно з ст. 62 Закону № 1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до копії трудової книжки від 01.08.1983 НОМЕР_1 позивач з 10.01.2002 по 28.04.2023 працювала в Коломийському міжрайонному фтизіопульмонологічному диспансері.

Згідно зі статтею 60 Закону №1788 робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06.04.2000 інфекційні хвороби - це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

Відповідно до пунктів 7 і 12 статті 1 Закону України «Про боротьбу із захворюванням на туберкульоз» №4565-VІ від 22.03.2012 туберкульоз - соціально небезпечна інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу; а протитуберкульозні заклади - лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз. Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Отже, за правилами статті 60 Закону №1788 та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058 період роботи у інфекційному закладі охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.

Щодо доводів апелянта про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу у подвійному розмірі періоду роботи позивачки у інфекційному закладі після 01.01.2004, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01.01.2004, цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Окрім цього, за правилами пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таке правове регулювання вказує на те, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в тому числі щодо пільг по обчисленню стажу), продовжують діяти і підлягають застосуванню після 01.01.2004.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта, що в розумінні наведеного пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058 приписи ст. 60 Закону №1788 не підлягають врахуванню при визначенні страхового стажу позивача з набуттям чинності Закону №1058, оскільки як вже зазначалося судом, приписами Закону №1110-IV від 10.07.2003 та Закону №2205-VIII від 14.11.2017 до ст. 60 Закону №1788 вносилися зміни та доповнення.

Тобто, після набуття чинності Закону №1058 законодавець підтвердив необхідність застосування положень ст. 60 Закону №1788-XII для врегулювання конкретних спірних відносин щодо зарахування відповідних періодів роботи в перелічених закладах хорони здоров`я до стажу роботи у подвійному розмірі.

Суд наголошує, що редакція ст. 60 Закону №1788 є чинною, а ст. 24 Закону №1058 не скасовує відповідні приписи ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє їх.

Таким чином, передбачене ст. 60 Закону №1788 право на зарахування стажу в подвійному розмірі не пов`язано із набранням чинності Закону №1058-IV.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною судом касаційної інстанції у постановах від 11.12.2018 у справі №310/385/17 (2-а/310/47/17), від 23.01.2019 у справі №485/103/17, від 04.12.2019 у справі №689/872/17, від 27.02.2020 у справі №462/1713/17.

Таким чином, відповідачами протиправно не зараховано до стажу позивача у подвійному розмірі періоди роботи в інфекційному закладі охорони здоров`я з 01.01.2004 по 28.04.2023.

Зазначені висновки узгоджуються також з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі №689/872/17 та від 20.04.2022 у справі №214/3705/17, у яких Суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими зобов`язано відповідачів зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01.01.2004, тобто після дати набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», то сіл д зазначити таке.

Відповідно до статті 1 Закону№1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 51 Закону №1788 передбачено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

За змістом статті 52 Закону №1788 право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Згідно з п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VIII) статтю 55 Закону № 1788-ХІІ викладено в новій редакції. Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII) внесені зміни до статті 55 Закону № 1788-ХІІ, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова "незалежно від віку" замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років і»; доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим. Отже, пункт «е» у зазначеній редакції визначав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

В наведеному рішенні, суд конституційної юрисдикції також зазначив, що внесення змін Законом № 213 до оспорюваних положень Закону № 1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону № 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону № 1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону № 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону № 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

З зазначеного вбачається, що починаючи з 04.06.2019 року при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788, пенсійний орган має керуватися вказаною нормою в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII, яка визначала право працівників охорони здоров`я на отримання пенсії за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років незалежно від віку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 440/1286/20 від 27.07.2022.

Враховуючи викладене, доводи пенсійного органу щодо необхідності наявності у позивача спеціального стажу роботи 26 років 06 місяців є помилковими.

Разом з тим, відмовляючи в призначенні пенсії позивачу, відповідачі зазначили про те, що право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники закладів освіти незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи станом на 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців.

При цьому, враховуючи висновки суду щодо наявності у позивача права на зарахування періоду її роботи на посаді лаборанта та фельдшера лаборанта з 01.01.2004 по 28.04.2023 у подвійному розмірі, у позивача станом на 11.10.2017 наявний спеціальний стаж більш ніж 26 років 6 місяців, що на переконання суду, достатньо для призначення їй пенсії за вислугу років.

Отже, на час звернень до відповідачів із заявами про призначення пенсії за вислугу років позивач мала право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому відповідачами протиправно відмовлено ОСОБА_1 в призначенні такої пенсії.

Як наслідок, рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 66 від 07.08.2023, Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області №66 від 22.08.2023 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області №66 від 16.10.2023 підлягають до скасування.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з метою належного та ефективного захисту порушеного права, за захистом якого позивач звернулась до суду, необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати у подвійному розмірі згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 по 28.04.2023 на посадах лаборанта та фельдшера-лаборанта в Коломийському міжрайонному фтизіопульмонологічному диспансері, а також призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дати первинного звернення 31.07.2023. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі № 300/8357/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула