Справа № 463/5431/25
Суддя: Білоус Ю. Б.
Дата ухвалення: 2025-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №463/5431/25
Провадження №2-а/463/47/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року м.Львів

Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючий суддя Юрій БІЛОУС,

за участі секретаря судового засідання Оксани КОЗАК,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львова справу за адміністративним позовом адвоката Кінаша Дмитра Вадимовича в інтересах ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (ел. пошта , адреса: 03048, м. Київ, вул. Ф. Ернста, буд. 3, ) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4810234 від 24.05.2025 року, -

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , не з`явився,

представник позивача адвокат Кінаш Д.В., з`явився,

представник відповідача Департаменту патрульної поліції, не з`явився,

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перейшов до стадії ухвалення судового рішення, ухвалив рішення (скорочене) про наступне:

встановив:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

І. Стислий виклад позовних вимог:

16.06.2025 адвокат Кінаш Дмитр Вадимович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (документ сформовано в системі «Електронний суд» 13.06.2025) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4810234 від 24.05.2025 року.

Просить суд:

1. скасувати постанову серії ЕНА № 4810234 від 24 травня 2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі;

2. провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП закрити за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Позов мотивує тим, що 24 травня 2025 року інспектором 2 взводу 2 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області лейтенантом поліції Гриник Володимиром Миколайовичем винесено постанову серії ЕНА № 4810234 від 24 травня 2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою притягнуто позивача до адміністративної відповідальності ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 грн.

Постанова отримана позивачем в день її винесення 24 травня 2025 року.

З вказаною постановою сторона позивача не погоджується, вважає її незаконною та такою, що винесена з порушенням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно оскаржуваної постанови, позивач 24 травня 2025 року о 21 год 37 хв. за адресою м. Львів, вул. І. Франка, буд. 81, ОСОБА_1 керував двоколісним транспортним засобом не маючи посвідчення водія відповідної категорії та перевозив пасажира без шолома, чим порушим п. 2.1 «А» ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП. Згідно з п. 2.1 «А» ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Як вбачається з формулювання правопорушення, ОСОБА_1 керував двоколісним транспортним засобом не маючи посвідчення водія відповідної категорії. З оскаржуваної постанови вбачається, що об`єктивна сторона інкримінованого позивачу правопорушення полягає у керуванні транспортним засобом особою, яка не має при собі посвідчення водія відповідної категорії, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 126 КУпАП, а не ч. 2 ст. 126 КУпАП, згідно якої відповідальність настає у випадку відсутності в особи права керування відповідним транспортним засобом. Таким чином, притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП не відповідає встановленим оскаржуваною постановою суті та обставинам вчинення правопорушення, а, отже, є протиправним і незаконним. Крім того, ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення не вчиняв, а будь-які докази на підтвердження вчинення ним такого правопорушення відсутні.

З огляду на наведене, просить суд оскаржувану постанову скасувати, а справу провадженням закрити.

25.06.2025 року через систему «Електронний суд» від сторони відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов. У вказаному відзиві сторона відповідача зазначає наступне.

Відповідно до Постанови 24 травня 2025 року о 21 год. 37 хв., у м. Львів, вул. Івана Франка 81, Позивач керував транспортним засобом TIGER з державним номерним знаком НОМЕР_2 та перевозив пасажира без шолома. В ході перевірки документів Інспектор Управління виявив, що Позивач керував двоколісним транспортним засобом без посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п. 2.1.а Правил дорожнього руху затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306 (далі ПДР України). Постановою, складеною інспектором Управління, до Позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. відповідно частини 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП).

З позовними вимогами сторона відповідача не погоджується, а твердження Позивача вважає спрямованими на уникнення адміністративної відповідальності. Вважає, що оскаржувана постанова винесена щодо позивача за наявності в його діях відповідного складу адміністративного правопорушення та доказів на підтвердження цього.

Відповідно до п. 2.3.г ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів.

Відповідно до п.1.10 ПДР, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.

Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Пункт 2.4 «а» ПДР України зазначає, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог ПДР, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 правил дорожнього руху: - посвідчення на право керування Т.З. відповідної категорії; - реєстраційний документ на Т.З.; - чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних Т.З. або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII. А саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб. Виходячи з наведених вище правових норм право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Посвідчення водія категорії А дозволяє керувати мотоциклами та іншими двоколісними транспортними засобами з об`ємом двигуна 50 куб. см і більше, або електродвигуном потужністю 4 кВт і більше.

Відповідно до постанови Позивач керував двоколісним транспортним засобом маючи лише посвідчення на право керування транспортним засобом категорії В.

На підтвердження обставин, викладених у відзиві на позов представник відповідача покликався, керуючись статтею 72, ч. 3, ст. 79 Кодексу адміністративного судочинства України, на дані долученого до матеріалів справи відеозапису з нагрудного відео-реєстратора Інспектора Управління.

Отже, Інспектор Управління мав всі законні підстави для винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, була дотримана процедура та порядок складання адміністративних матеріалів. Постанова у справі про адміністративне правопорушення є обґрунтована, винесена на підставі та у порядку передбаченому законодавством.

Просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

25.06.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Згідно вказаної відповіді на відзив представник позивача зазначив про наступне.

Так, сторона відповідача у відзиві зазначає, що відповідно до постанови Позивач керував двоколісним транспортним засобом маючи лише посвідчення на право керування транспортним засобом категорії В. Водночас, в оскаржуваній постанові така інформація відсутня. Згідно з оскаржуваною постановою ОСОБА_1 керував двоколісним транспортним засобом не маючи посвідчення водія відповідної категорії та перевозив пасажира без шолома, чим порушив п. 2.1 «А» ПДР України. З вказаного формулювання зрозуміло, що ОСОБА_1 не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 126 КУпАП. Якби у позивача не було права керування відповідним транспортним засобом, то у постанові було б вказано, що він керував транспортним засобом не маючи права керування таким.

Щодо представленого відеозапису.

На наданому стороною позивача відеозаписі не зафіксовано момент вчинення позивачем адміністративного правопорушення, що свідчить про відсутність доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Верховний Суд в постанові від 18 липня 2019 року по справі № 216/5226/16-а вказав, що доказом порушення ПДР не може бути відеозапис з портативного відео реєстратора (нагрудної камери поліцейського), якщо він не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність вчинюваних процесуальних дій (винесення постанови, складання протоколу). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, адміністративне правопорушення вчинено у м. Львів по вул. І. Франка, буд. 81. Там же здійснено розгляд справи. Водночас, з відеозапису вбачається, що розгляд справи відбувався по вул. Ш. Руставелі, навпроти будинку № 44, у м. Львові, а саме на зупинці громадського транспорту «Стрийський ринок». Відтак, вказаний відеозапис не може бути визнаний належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, оскільки суперечить відомостям, які містяться в оскаржуваній постанові. Окремо слід зауважити, що згаданий відеозапис не містить інформацію про технічний пристрій, на який проводилась відеофіксація, а в оскаржуваній постанові про відеофіксацію, про наявність відеозапису та про технічний пристрій, за допомогою якого здійснено відеозапис, не вказано.

За наведених обставин та враховуючи те, що відповідач не довів правомірності свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, вважає, що наявність підстави для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ІІ. Позиція учасників справи:

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник відповідача - ДПП, у судове засідання не з`явився, однак у відзиві на позов наголосив про розгляд справи у їх відсутності, при цьому зазначив, що позовні вимоги заперечують в повному обсязі.

У відповідності до вимог частини 1 статті 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п.1 ч.3 ст.205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи зазначені обставини, суд вирішив розглядати справу на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали вказаної адміністративної справи, суд приходить до наступного висновку.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 16.06.2025 року між суддями вказану адміністративну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б.

Ухвалою судді від 18.06.2025 відкрито провадження у справі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

У відповідності з статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Згідно частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Судом встановлено, що 24 травня 2025 року інспектором 2 взводу 2 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області лейтенантом поліції Гриник Володимиром Миколайовичем винесено постанову серії ЕНА № 4810234 від 24 травня 2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 грн.

Згідно оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 24 травня 2025 року о 21 год 37 хв. за адресою м. Львів, вул. І. Франка, буд. 81, керував двоколісним транспортним засобом не маючи посвідчення водія відповідної категорії та перевозив пасажира без шолома, чим порушим п. 2.1 «А» ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративних правопорушень, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993р. за №3353, встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. за №1306.

Згідно з п.1.1. ПДР, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

У відповідності до п.1.3. Правил дорожнього руху, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до п.1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваної постанови стало те, позивач ОСОБА_1 керував двоколісним транспортним засобом не маючи посвідчення водія відповідної категорії та перевозив пасажира без шолома, чим порушим п. 2.1 «А» ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Відповідно п. 2.1 «А» ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Частиною 2 статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які стосуються правил дорожнього руху.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За приписами частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно статті 23 наведеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Частиною 2 статті 283 КУпАП визначено загальні вимоги до постанови про накладення адміністративного стягнення, яка має містити інформацію щодо особи правопорушника та обставин скоєння нею правопорушення.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Щодо невідповідності кваліфікації дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, фактичним обставинам справи та суті порушення ПДР України, а саме:

Однією з кваліфікуючих ознак для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП є керування транспортним засобом такою особою, яка не має права керування певним видом транспортного засобу. Відповідач кваліфікував допущене позивачем правопорушення за пунктом 2.1 «а» ПДР. Згідно підпункту «а» п. 2.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Тобто, у пункті 2.1 «а» ПДР ідеться про те, що водій механічного транспортного засобу, маючи право на керування таким ТЗ, не має при собі відповідного посвідчення водія чи непред`явлення такого. За порушення вимог пункту 2.1 «а» ПДР наступає адміністративна відповідальність за частиною 1 ст.126 КУпАП.

Відповідальність за ч.2 ст.126 КУпАП може настати за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом. Отже, для того, щоб кваліфікувати порушення за ч.2 ст.126 КУпАП потрібно, щоб особа пред`явила посвідчення водія, таке посвідчення мало б бути доказом у справі, з нього поліцейський міг б зробити висновок про те, що в особи відсутнє право на керування таким транспортним засобом.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В розумінні статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності покликань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

В оскаржуваній постанові не зазначено про докази, які були підставою для винесення такої. В графі 7 вказаної постанови «До постанови додаються» - інформація відсутня.

Представлений суду відеозапис, який долучено до поданого відзиву на позов, зазначених в оскаржуваній постанові обставин відповідної події не підтверджує, оскільки на такому відповідні обставини не зафіксовані. На відеозаписі зафіксовано процедуру оформлення адміністративного матеріалу, а не подію адміністративного правопорушення, яке інкримінується у вину згідно оскаржуваної постанови позивачу.

Інших доказів, які підтверджують наявність складу правопорушення та спростовують пояснення позивача, викладені в адміністративному позові, які б дозволили вказати на достовірність обставин викладених в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, відповідачем суду не надано.

Слід вказати, що в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа №537/4012/16-а), від 08 листопада 2018 року (справа № 201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа №743/1128/17), від 15 листопада 2018 року (справа № 524/7184/16-а).

Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.

У справі «Федорченко та Лозенко проти України» зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За загальним правилом судочинства в справах про адміністративні правопорушення, суд може брати до уваги лише ті докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у провадженні, та інших обставин, які мають значення для провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Для притягнення особи до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Таким чином, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Отже, лише наявність усіх ознак адміністративного правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 204/8036/16-а.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 у справі №338/1/17 вказав, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення цією особою адміністративного проступку, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Підсумовуючи вказане вище, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд приходить до висновку, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення та винесенні оскаржуваної постанови не було дотримано вимоги КУпАП, відповідачем не підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами вчинення позивачем ОСОБА_1 , правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП.

Частиною 3 статті 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення.

За таких обставин та враховуючи, що Відповідач не довів правомірності свого рішення про притягнення позивача ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити та скасувати оскаржувану постанову, а провадження у справі закрити за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам адміністративного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

V. Вирішення долі судових витрат:

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав Відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 5 ст.139 КАС України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, а позивач при зверненні до суду із позовом був звільнений від сплати судового збору, так як є особою з інвалідністю 2 групи, а тому понесені судові витрати підлягають компенсації за рахунок коштів Державного бюджету.

Керуючись статтями 6, 10-12, 94,286,293,295 КАС України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги адвоката Кінаша Дмитра Вадимовича в інтересах ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (ел. пошта , адреса: 03048, м. Київ, вул. Ф. Ернста, буд. 3, ) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4810234 від 24.05.2025 року задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4810234 від 24.05.2025 року, винесену відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 126 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення - закрити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: Департамент патрульної поліції, місцезнаходження: 03048, м.Київ, вул.Федора Ернста, 3, .

Суддя Юрій БІЛОУС