Справа № 500/6395/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/6395/24 пров. № А/857/2422/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження суддею Чепенюк О.В. у м. Тернополі у справі №500/6395/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

23 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії від 20.09.2024 №89, яким відмовлено позивачці в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період трудової діяльності в Садівничому товаристві «Ювілейне» на підставі довідки №2 від 06.02.2019 та призначити пенсію за віком з 13.09.2024.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 20.09.2024 №89 в частині не зарахування періоду роботу з 01.07.1993 по 31.12.1997 в Садівничому товаристві «Ювілейне» до страхового стажу ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 01.07.1993 по 31.12.1997 в Садівничому товаристві «Ювілейне» на підставі довідки №2 від 06.02.2019.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у разі відсутності необхідного страхового стажу на дату досягнення пенсійного віку, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу на певний вік (63, 65 років). З посиланням на пенсійне законодавство та порядок ведення трудових книжок відповідач вважає, що прийняв правомірне рішення.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), 16.10.2019 вперше звернулася до Тернопільського об`єднаного управління ПФУ Тернопільської області із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.92), надавши документи згідно з переліком, вказаним у розписці-повідомленні (а.с.92 зворот). Серед таких документів надавалася довідка Садівничого товариства від 06.02.2019 про трудову діяльність ОСОБА_1 у товаристві у період з 01.07.1993 по 04.12.1998 (а.с.90).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-ІV) у 2019 році право на призначення пенсії за віком мають при наявності страхового стажу з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року не менше 26 років страхового стажу чоловіки після досягнення 60-річного віку, а жінки: у період до 31 березня 2019 року при досягненні віку 58 років 6 місяців; з 1 квітня 2019 року 59 років. При цьому право на призначення пенсії за віком жінкам після досягнення віку 58 років 06 місяців виникає за наявності страхового стажу з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року не менше 25 років.

На дату звернення за призначенням пенсії 16.10.2019 позивачка досягла необхідного віку (58 років 6 місяців), проте не мала необхідного страхового стажу (25 років). У зв`язку з цим Тернопільським об`єднаним управлінням ПФУ Тернопільської області видано заявниці довідку №109 про наявний страховий стаж від 05.11.2019. За змістом цієї довідки страховий стаж на дату звернення 16.10.2019 складає 16 років, що не достатньо для призначення пенсії за віком, право на яку особа набуде 24.02.2023 (а.с.11). Розрахунку страхового стажу на цю дату немає.

Через відсутність права на пенсію за віком ОСОБА_1 у період з 07.11.2019 по 24.02.2023 Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради виплачувалася тимчасова державна соціальна допомога особам пенсійного віку, які не набули права на пенсію (а.с.106).

У подальшому позивачка повторно 26.01.2023 звернулася з заявою про призначення пенсії за віком, надавши документи згідно з переліком, вказаним у розписці-повідомленні (а.с.52). За принципом екстериторіальності така заява розглядалася Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, рішенням якого №89 від 02.02.2023 заявниці відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

За змістом цього рішення право на призначення пенсії за віком відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-ІV після досягнення віку 63 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 20 років, а відповідно до частини третьої цієї ж статті у 2025 році право на пенсію будуть мати особи у віці 65 років за наявності страхового стажу від 15 років.

Заявниці до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.07.1993 по 04.12.1998 відповідно до довідки Садівничого товариства від 06.02.2019, бо в ній не зазначено коректно період роботи та відсутній номер довідки. Страховий стаж роботи в Садівничому товаристві «Ювілейне» враховано з 01.01.1998 по 30.11.1998 згідно з даними індивідуальних відомостей про застраховану особу, вказаних у довідці форми ОК-5 (а.с.49).

Ще через рік 19.01.2024 ОСОБА_1 вчергове звернулася до ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком, надавши документи згідно з переліком, вказаним у розписці-повідомленні, у тому числі надавши довідку Садівничого товариства №2 від 06.02.2019 про трудову діяльність ОСОБА_1 у товаристві у період з 01.07.1993 по 04.12.1998 (а.с.47-48). За принципом екстериторіальності така заява розглядалася Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, рішенням якого №89 від 25.01.2024 заявниці відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону №1058-ІV.

Умовами для призначення пенсії визначено вік 60 років, страховий стаж 27 років відповідно до вимог частини першої статті статтею 26 Закону №1058-ІV. За змістом цього рішення до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.07.1993 по 04.12.1998 відповідно до довідки Садівничого товариства №2 від 06.02.2019, бо в ній не зазначено дату наказу про звільнення заявниці з роботи. Зарахований страховий стаж заявниці 12 років 08 місяців 15 днів (а.с.45).

Це рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №89 від 25.01.2024 оскаржувалося у судовому порядку, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 у справі №500/1653/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.09.2024, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

13.09.2024 позивачка знову звернулася до ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.51), надавши документи згідно з переліком, вказаним у розписці-повідомленні (а.с.52).

За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено ГУ ПФУ в Тернопільській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Тернопільській області №89 від 20.09.2024 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону №1058-ІV - 20 років.

У цьому рішенні вказано, що відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком (жінки) після досягнення віку 58 років 06 місяців, зокрема, з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 не менше 25 років. Відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-ІV за відсутності необхідного страхового стажу 25 років, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 63 років за наявності страхового стажу у період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років, а відповідно до частини третьої статті 26 Закону №1058-ІV після досягнення 65 років за наявності страхового стажу у період з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року від 15 до 22 років.

За змістом рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області №89 від 20.09.2024 зарахований страховий стаж заявниці складає 12 років 08 місяців 15 днів.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви про призначення пенсії, до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.07.1993 по 04.12.1998, оскільки в уточнюючій довідці №2 від 06.02.2019, відсутня повна дата наказу про звільнення (01.1998) (а.с.8, 41).

Про прийняте рішення позивача повідомлено листом ГУ ПФУ в Тернопільській області від 23.09.2024 (а.с.7).

Позивач не погоджується з рішенням ГУ ПФУ в Тернопільській області від 20.09.2024 щодо відмови у призначенні пенсії за віком, вважає його протиправним та таким, що порушує її право на соціальний захист, а тому звернулася до суду із позовом.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Вимогами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-ІV) у 2019 році право на призначення пенсії за віком мають при наявності страхового стажу з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року не менше 26 років страхового стажу чоловіки після досягнення 60-річного віку, а жінки: у період до 31 березня 2019 року при досягненні віку 58 років 6 місяців; з 1 квітня 2019 року 59 років. При цьому право на призначення пенсії за віком жінкам після досягнення віку 58 років 06 місяців виникає за наявності страхового стажу з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року не менше 25 років.

Згідно з вимогами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1 Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).

Відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Підпунктом 2.11. пункту 2 Інструкції передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Відповідно до підпункту 2.12 пункту 2 Інструкції, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Отже, за змістом пунктів 2-3 Порядку №637, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків, а за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз вищевказаного дає підстави вважати, що довідки мають надаватися у разі, коли взагалі відсутні відомості в трудовій книжці про працю громадян у спірний період, що визначає їх право на пенсію.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Судом встановлено, що позивачка разом із заявою від 13.09.2024 про призначення пенсії подала довідку від 06.02.2019 №2, видану головою управління Гаращуком М.І., про те, що ОСОБА_1 працювала з 01.07.1993 (наказ №49 від 01.07.1993) по 04.12.1998 (наказ №90 від 01.1998) в Садівничому товаристві «Ювілейне». Довідка видана на підставі особових карточок ф. Т-2 наказів про прийняття та звільнення працівників. Підпис уповноваженої особи скріплений печаткою Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської З.Д. (а.с.16).

Відомості про роботу позивачки у період з 01.07.1993 по 04.12.1998 у Садівничому товаристві «Ювілейне» у наданих до пенсійного органу і до суду копіях двох її трудових книжок відсутні (а.с.67-70). Інших письмових доказів щодо цього періоду роботи позивачка не надає.

Колегія суддів зазначає, що дійсно у довідці від 06.02.2019 №2 відсутня повна дата наказу про звільнення з посади ОСОБА_1 є лише вказівка на дату припинення трудових відносин з 04.12.1998. Проте такий недолік цієї довідки (а відповідач вказує лише на такий) не може свідчити про відсутність трудових відносин взагалі. На користь такого висновку суду свідчить наявні в матеріалах справи відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 (довідка форми ОК-5), які містять інформацію про сплату страхових внесків страхувальником Садівничим товариством «Ювілейне», у період з 01.01.1998 по 30.11.1998 (а.с.10).

Цей період зарахований відповідачем до страхового стажу позивачки, про що свідчить розрахунок страхового стажу (а.с.9).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1998 №832 «Про заходи щодо поетапного впровадження у Пенсійному фонді автоматизованого персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування» затверджено Комплекс заходів щодо поетапного впровадження протягом 1998-2000 років у Пенсійному фонді автоматизованого персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Враховуючи, що саме з початку 1998 року впроваджувався автоматизований персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, то саме за цей період і наявні відомості у відповідному Реєстрі. Такий період припав на останній рік роботи ОСОБА_1 у Садівничому товаристві «Ювілейне».

ЗЯк вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого на запит суду по коду , вбачається, що за таким кодом зареєстроване Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення ОСОБА_2 (місцезнаходження: вул. Київська-Генерала Тарнавського, 9, м. Тернопіль), керівник ОСОБА_3 , дата державної реєстрації 13.08.1982, на даний час не перебуває в стані припинення (а.с.73).

Судом встановлено, що за зверненням ОСОБА_1 головою правління Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської З.Д. ОСОБА_3 видано довідку №02 від 12.09.2024 про те, що колишнім головою ОСОБА_4 не були передані документи включно по 2007 рік. У зв`язку з цим даних про заробітну плату за період по 2007 рік в Садівничому товаристві робітників і службовців Тернопільського відділення ОСОБА_2 немає (а.с.17)

Аналізуючи вищенаведене, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачка вживала усіх можливих заходів для отримання додаткових відомостей про її роботу у спірний період у Садівничому товаристві «Ювілейне», проте не може їх надати через неналежну організацію ведення документообігу в товаристві у період, коли вона працювала та після цього. З незалежних від неї обставин не внесені й відповідні записи у її трудову книжку, при тому що наявні відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 (довідка форми ОК-5) беззаперечно свідчать про її трудову участь у Садівничому товаристві «Ювілейне».

Суд першої інстанції слушно зазначив, що позивач не може нести відповідальність за правильність та належний порядок ведення та заповнення трудової документації, що не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист та вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, в зв`язку з чим недотримання правил ведення трудової книжки не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи якій належить трудова книжка, та відповідно не може впливати на її особисті права.

Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист, в тому числі і щодо вирішення питання призначення пенсії за віком.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, яка враховується під час розгляду цієї справи.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідним врахувати позицію Верховного Суду у постанові від 19.12.2019 у справі №307/541/17, відповідно до якої підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи, а не правильність записів у трудовій книжці.

Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій пенсійного органу щодо не зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи позивачки з підстав недоліків трудової книжки.

Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 20.09.2024 №89 в частині не зарахування періоду роботу з 01.07.1993 по 31.12.1997 в Садівничому товаристві «Ювілейне» до страхового стажу ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Варто зазначити, що обраний судом першої інстанції спосіб задоволення позовних вимог позивача не буде втручанням в дискреційні повноваження відповідача, оскільки адміністративний суд у такий спосіб не підміняє інший орган державної влади, зокрема, шляхом обрахунку кількості років з урахуванням спірного періоду, а вказує на визначення відповідачу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву на належне пенсійне забезпечення позивача дії.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», якщо у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржене, тому апеляційному перегляду у цій частині не підлягає.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України»(№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі«Руїс Торіха проти Іспанії»(RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309,311, 315,316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільскій області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року у справі №500/6395/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний