Справа № 295/13325/25
Суддя: Ведмідь Н. В.
Дата ухвалення: 2025-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

26.09.2025 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Ведмідь Н.В.,

розглянувши матеріали адміністративного позову, поданого представником ОСОБА_1 - адвокатом Ковальчук Юлією Миколаївною, до інспектора Вельми О.С., Управління патрульної поліції в Житомирській області ДПП Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльність та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в:

Адвокат Ковальчук Ю.М. 24.09.2025 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Управління патрульної поліції в Житомирській області, яка полягає у відмові розгляду скарги від 20.08.2025 р. на постанову серії ЕНА №3361446 за ч. 4 ст. 126 КУпАП від 28.10.2024, 15:34:44, складену інспектором 1 взводу 4 роти 1 бат. Полк-1 УПП в Житомирській області Бельма О.С.; скасувати постанову серії ЕНА №3361446 за ч. 4 ст. 126 КУпАП від 28.10.2024, 15:34:44, складену інспектором 1 взводу 4 роти 1 бат. Полк-1 УПП в Житомирській області Вельма О.С. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, як незаконну; зобов`язати Головне управління державної казначейської служби України у Житомирській області повернути ОСОБА_1 , кошти у розмірі 43059,58 грн, сплачені як штраф за постановою серії ЕНА №3361446 від 28.10.2024, 15:34:44.

Дослідивши позовну заяву та матеріали, додані до неї, суддя дійшов висновку про необхідність залишення її без руху з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Всупереч викладеному, адвокат Ковальчук Ю.М. в позовній заяві не вказала повні анкетні дані інспектора Вельми О.С., який зазначений як відповідач у справі.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (утому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Аналізуючи викладене вище, суд зазначає, що умовою надання адміністративним судом захисту прав є встановлення їх порушення відповідачем, який перебуває у відповідних публічних правовідносинах із позивачем, проте своїми протиправними рішеннями, діями (бездіяльністю) впливає на його обов`язки, права чи інтереси.

За приписами ст. 222 КУпАП розгляд справ про адміністративні правопорушення про порушення правил дорожнього руху покладено на органи Національної поліції.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону України "Про Національну поліцію" у складі поліції функціонують: 1) кримінальна поліція; 2) патрульна поліція; 3) органи досудового розслідування; 4) поліція охорони; 5) спеціальна поліція; 6) поліція особливого призначення; 7) інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Приписами ч. 1 ст. 13 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.

Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч.1 ст. 15 Закону України "Про Національну поліцію").

Відповідно до ч. 1 ст. 17 цього Закону поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених ч. 4 ст. 126 КУпАП, поліцейські відповідного органу поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, зокрема відповідного територіального підрозділу патрульної поліції.

Отже, відповідні поліцейські не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема, положеннями ст. 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення.

Використання у зазначених вище нормах формулювань "від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення" вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі за № 724/716/16-а.

Позивач, оскаржуючи постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, вказав відповідачем інспектора Вельму О.С., який разом з тим не є суб`єктом владних повноважень, а є особою, яка перебуває у трудових відносинах із суб`єктом владних повноважень та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення, відтак інспектор не може бути визнаний належним відповідачем у справі, а тому позивачу необхідно уточнити склад учасників по справі.

Обґрунтовуючи наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом, представник позивача вказує, що на момент винесення та протягом строку для оскарження постанови ОСОБА_1 проходив та проходить військову службу у ЗСУ та перебував у районі ведення активних бойових дій, що об`єктивно унеможливлювало подання скарги.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути поданий в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно приписів п. 5 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Позивач оскаржує постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, яка була винесена 28.10.2024, до суду з відповідним позовом він звернувся 24.09.2025, тобто зі спливом 10-денного строку.

За змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається з позовом, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Нормами пункту 6 статті 161 КАС України визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Обґрунтовуючи наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом, представник позивача зазначає про перебування ОСОБА_1 в районі ведення активних бойових дій, однак доказів викладеного не надає, крім того в матеріалах справи відсутня заява про поновлення строку звернення до суду.

Частиною 3 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно частини 8 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Судом встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам, визначеним статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки стороною позивача не долучено до позовної заяви належних доказів про сплату судового збору.

Одночасно, в позовній заяві представник позивача зазначила, що, маючи статус учасника бойових дій, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

За змістом вимог частини 1 і 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 3 вказаного Закону судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про судовий збір" платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Статтею 5 Закону України "Про судовий збір" встановлюються пільги щодо сплати судового збору.

Так, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Учасниками бойових дій визнаються, зокрема, військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів (пункт 19 частина 1 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII). У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

З системного аналізу положень Закону України "Про судовий збір" слідує, що учасник бойових дій звільняється від сплати судового збору виключно при зверненні до суду за захистом своїх прав саме як учасника бойових дій, однак, як слідує зі змісту позовної заяви, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не пов`язані з порушенням прав позивача як учасника бойових дій.

Вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти, чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідний висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17, яка вирішила виключну правову проблему в неоднозначності застосування судами пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Аналогічну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 та від 20 січня 2021 року у справі № 9901/258/20 та ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2023 у справі № 990/76/23, від 03.03.2021 у справі № 9901/8/21, від 02.02.2021 у справі № 9901/83/20, від 13.04.2020 та від 06.05.2020 у справі № 9901/70/20.

Від цього висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду не відступала.

У цій справі позивач не оскаржує питання, пов`язані з його соціальним захистом як учасника бойових дій, з порушенням яких Закон № 3674-VI пов`язує звільнення від сплати судового збору.

Таким чином, суд дійшов до переконання про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання даної позовної заяви.

У відповідності до предмета спору, суд вважає, що позовні вимоги носять немайновий характер.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 14.03.2017 у справі № 21-3944а16, вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення) є однією вимогою.

Таким чином, дана позовна заява містить одну позовну вимогу немайнового характеру, яка є об`єктом сплати судового збору.

Згідно частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 статті 4 зазначеного Закону встановлюються ставки судового збору, зокрема, відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Абзацом 4 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", який вступив в дію з 01.01.2025, установлено, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2025 року складає 3028,00 грн.

Відтак, розмір судового збору за подання до адміністративного суду позову із заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами немайнового характеру становить 1211,20 грн.

Звертаючись з позовними вимогами, серед іншого, позивач просить зобов`язати Головне управління державної казначейської служби України у Житомирській області повернути ОСОБА_1 , кошти у розмірі 43059,58 грн, сплачені як штраф.

Разом з тим, позивачем не обґрунтована така вимога, враховуючи що повернення сплачених коштів не є предметом прямого оскарження постанови про адміністративне правопорушення.

З врахуванням викладеного, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху, з наданням позивачу 10-денного строку для подання клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому йому слід вказати обставини, які завадили йому оскаржити постанову про накладення на нього адміністративного стягнення у десятиденний строк, як це визначено ст. 286 КАС України, надати докази на їх підтвердження, оскільки підстави, вказані у позовній заяві не підтвердженими жодними доказами та не містять клопотання про поновлення процесуального строку.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 160, 169, 171 КАС України, суддя

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву залишити без руху.

Встановити позивачу строк для усунення недоліків, що не перевищує 10 (десяти) днів з моменту отримання копії ухвали.

Копію ухвали невідкладно направити позивачу. Роз`яснити позивачу, що у разі невиконання ухвали суду у зазначений строк заява буде повернута зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ведмідь Н.В.