Справа № 240/4757/25
Суддя: Леміщак Дмитро Михайлович
Дата ухвалення: 2025-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року м. Житомир справа № 240/4757/25

категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 31.03.2023 № 86-РС в частині зарахування у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 з 31.03.2023 солдата, призваного по мобілізації, ОСОБА_1 , навідника взводу охорони роти охорони бригадної артилерійської групи, як такий, що суперечить чинному законодавству;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 31.03.2023 по 13.06.2024, з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 25.05.2022 був призваний до Збройних Сил України за мобілізацією та зарахований до військової частини НОМЕР_2 02.11.2022 як навідник. 01.02.2023 він отримав травму (закриту черепно-мозкову травму, акубаротравму) під час бойових дій у районі м. Кремінна, Луганської області. 04.02.2023 лікар-терапевт призначив йому 5-денне звільнення від служби, але стаціонарного лікування він не проходив і продовжив службу. 21.03.2023 його направили на ВЛК, де 29.03.2023 виявили цукровий діабет ІІ типу та рекомендували стаціонарне обстеження. З 31.03.2023 по 14.04.2023 ОСОБА_1 перебував на обстеженні у медичних закладах, загалом 15 днів. 31.03.2023 наказом № 86 його зарахували у розпорядження командира через нібито тривале лікування, що, на думку позивача, було незаконним, оскільки тривалого лікування не було. Позивач стверджує, що не отримував належне грошове забезпечення за період з 31.03.2023 по 13.06.2024, а наказ про зарахування у розпорядження був необґрунтованим.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).

У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 07.04.2025, військова частина НОМЕР_2 зазначила, що 01.02.2023 позивач отримав травму, що підтверджується довідкою від 22.04.2023 № 1593, а 04.02.2023 йому було рекомендовано 5-денне звільнення від служби. З 31.03.2023 по 14.04.2023 він перебував на стаціонарному лікуванні, після чого 17.04.2023 повернувся до частини. У березні 2023 підрозділ, де служив позивач, було розформовано, що стало додатковою підставою для зарахування його у розпорядження 31.03.2023 наказом № 86-РС. Відповідач стверджує, що виплата грошового забезпечення здійснювалась відповідно до законодавства, а саме в розмірі окладу за вислугу та звання після 14.05.2023, оскільки позивач перебував у розпорядженні понад два місяці. Наказ № 90 від 31.03.2023, який встановлював забезпечення, є чинним і не оскаржується. Відповідач вважає, що діяв у межах повноважень, а вимоги позивача про перерахунок грошового забезпечення є необґрунтованими.

Ухвалою від 10.06.2025 провадження у справі було зупинено до отримання судом доказів, а ухвалою від 22.09.2025 - поновлено.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.

25.05.2022 ОСОБА_1 був призваний до лав Збройних Сил України за призовом під час мобілізації на особливий період на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.11.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_2 по стройовій частині № 308 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини на посаду навідника 2 взводу охорони роти охорони бригадної артилерійської групи з присвоєнням військового звання солдат.

01.02.2023 під час виконання бойових завдань у складі підрозділу військової частини НОМЕР_2 в районі населеного пункту АДРЕСА_1 ОСОБА_1 внаслідок артилерійського обстрілу отримав закриту черепно-мозкову травму та акубаротравму, що підтверджується довідкою про обставини травми від 22.04.2023 № 1593. 04.02.2023 ОСОБА_1 оглянуто лікарем-терапевтом ПХГ Краматорськ 2, який призначив йому лікування та рекомендував звільнення від виконання службових обов`язків на 5 діб, що підтверджується формою 100 від 04.02.2023. ОСОБА_1 не перебував на стаціонарному лікуванні та продовжив виконання службових завдань.

21.03.2023 ОСОБА_1 було виписане направлення № 343 до військової частини НОМЕР_3 для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до служби в десантно-штурмових військах з попереднім діагнозом: астено-вегетативний синдром, невротичний синдром.

29.03.2023 під час огляду лікарем-терапевтом ВЛК у ОСОБА_1 було виявлено цукровий діабет ІІ типу, вперше діагностований, та рекомендовано зняття з ВЛК і направлення на стаціонарне обстеження до м. Дніпро, що підтверджується листом-оглядом від 29.03.2023.

31.03.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_2 по особовому складу № 86-РС ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира військової частини на підставі підпункту 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, у зв`язку з перебуванням на довгостроковому лікуванні.

З 31.03.2023 по 04.04.2023 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному обстеженні в КНП «МКЛ № 6» Дніпровської міської ради, а з 04.04.2023 по 14.04.2023 у КП «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» Криворізької міської ради, що підтверджується виписками № 0567223 від 04.04.2023 та № 23П08081 від 14.04.2023.

17.04.2023 ОСОБА_1 прибув до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_2 , що підтверджується наказом командира від 17.04.2023 № 107.

31.08.2023 ОСОБА_1 було виписане направлення № 1766 до військової частини НОМЕР_4 для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до служби в десантно-штурмових військах з попереднім діагнозом хронічна вертеброгенна люмбалгія, помірний больовий синдром.

01.09.2023 начальником медичної служби військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 видана медична характеристика, яка підтверджує перебування на стаціонарному лікуванні в період з 31.03.2023 по 14.04.2023, загалом 15 діб.

З 16.01.2024 по 26.02.2024 ОСОБА_1 проходив огляд ВЛК військової частини НОМЕР_4 , що підтверджується витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_2 від 16.01.2024 № 16 та від 26.02.2024 № 57. 29.02.2024 гарнізонною ВЛК № 1 військової частини НОМЕР_4 проведено медичний огляд ОСОБА_1 , за результатами якого винесено постанову, оформлену довідкою № 1544, що встановила діагнози: наслідки перенесеної 01.02.2023 закритої черепно-мозкової травми, акубаротравми у вигляді цефалгічного, астено-невротичного синдромів, легкого вестибулоатактичного з незначним порушенням функції, пов`язані із захистом Батьківщини; стеатогепатит неалкогольний мінімальної активності, вертеброгенна тораколюмбалгія з незначним больовим, м`язово-тонічним синдромом без порушення функції, пов`язані з проходженням військової служби; викривлення носової перетинки, хронічний компенсований тонзиліт, складний далекозорий астигматизм обох очей, рефракційна амбліопія середнього ступеня, не пов`язані з проходженням військової служби. На підставі зазначеної довідки ОСОБА_1 визнано непридатним до служби у високомобільних десантних військах, але придатним до військової служби за статтями 75-в, 23-г, 54-в, 45-г, 30-г графи ІІ Розкладу хвороб.

13.06.2024 наказом командира військової частини НОМЕР_2 по стройовій частині № 171 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу вказаної військової частини у зв`язку з вибуттям до нового місця служби. 15.06.2024 наказом командира військової частини НОМЕР_5 № 176 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу цієї частини на посаду кулеметника, що підтверджується записом у військовому квитку.

За період перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 з 31.03.2023 по 13.06.2024 ОСОБА_1 виплачувались лише оклад за військовим званням та надбавка за вислугу років у розмірі 530 грн, що підтверджується довідкою про нарахований дохід від 30.01.2025 № 133/685.

Вважаючи наказ від 31.03.2023 № 86-РС про зарахування у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 протиправним, а також враховуючи ненарахування належного грошового забезпечення за період з 31.03.2023 по 13.06.2024, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу») військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

За змістом статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про оборону України» передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно з законодавством.

Приписами ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

В подальшому указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.

Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військові посади, передбачені штатами воєнного часу, при переведенні Збройних Сил України, інших військових формувань на організацію і штати воєнного часу підлягають заміщенню резервістами або іншими військовозобов`язаними в порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, а в Службі безпеки України та Службі зовнішньої розвідки України - в порядку, визначеному їх керівниками.

Порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що період дії воєнного стану або дії рішення про мобілізацію (крім цільової) є особливим періодом, який передбачає перехід Збройних Сил України та інших військових формувань на штати воєнного стану, які передбачають заміщення воєнних посад.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Відповідно до абзаців 1 та 2 п. 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з пп. 1 п. 81 Положення № 1153/2008 призначення на посади здійснюється: військовослужбовців, які проходять військову службу (крім військовослужбовців строкової військової служби) - Міністром оборони України та посадовими особами відповідно до номенклатури посад для призначення військовослужбовців (далі - номенклатура посад), яка затверджується Міністром оборони України.

Відповідно до п. 85 Положення № 1153/2008 просування по службі військовослужбовців здійснюється за рейтинговим принципом та за умови перебування військовослужбовців у резерві або на конкурсній основі на посади науково-педагогічних (наукових) працівників.

Порядок формування та використання резерву, а також порядок призначення осіб офіцерського складу на посади науково-педагогічних (наукових) працівників визначаються Міністерством оборони України.

У той же час, абз. 2 п. 257 Положення № 1153/2008 передбачено, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.

Приписами п. 116 Положення № 1153/2008 передбачено, що зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі:

1) розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців;

2) якщо посада, на яку призначено військовослужбовця, належить до номенклатури призначення нижчої посадової особи і не є вакантною, а також до номенклатури призначення командира військової частини НОМЕР_6 ;

3) пониження у посаді в порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення або призначення на нижчу посаду на підставі висновку атестування, якщо неможливо відразу призначити військовослужбовця на нижчу посаду;

4) повернення депутатів, які є військовослужбовцями, після закінчення строку їх депутатських повноважень;

5) повернення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів;

6) повернення військовослужбовців, які були направлені за кордон для проходження військової служби або навчання, - у разі неможливості призначення на посаду;

7) закінчення строку перебування військовослужбовців на посадах науково-педагогічних і наукових працівників вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, науково-дослідних установ та необрання їх на зазначені посади за результатами нового конкурсу;

8) скасування допуску до державної таємниці - до вирішення питання дальшого проходження військової служби;

9) відрахування слухача денної форми навчання з вищого навчального закладу;

10) визнання військовослужбовця військово-лікарською комісією непридатним чи обмежено придатним до військової служби - до звільнення з військової служби;

11) якщо в особливий період випускники вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти після завершення навчання не можуть бути безпосередньо призначені на посади;

11-1) офіцери запасу, призвані на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, - до призначення на посади;

11-2) припинення повноважень Міністра оборони України, на посаду патронатної служби якого був призначений військовослужбовець, - у разі неможливості призначення на посаду;

11-3) перебування з близькими особами у прямому підпорядкуванні, якщо протягом місяця з моменту виникнення таких обставин неможливо призначити на посаду, що виключає пряме підпорядкування;

12) навчання військовослужбовців за денною формою у вищому навчальному закладі іншого військового формування - до закінчення навчання;

12-1) відсторонення військовослужбовця від посади під час досудового розслідування або судового провадження - до закінчення строку застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження або до його скасування в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України;

13) якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання;

14) якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі;

15) якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення;

16) перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками) - до закінчення відпустки по догляду за дитиною.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, це є підставою для зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 по особовому складу від 31.03.2023 № 86-РС та по стройовій частині № 90 ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира військової частини на підставі підпункту 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, у зв`язку з перебуванням на довгостроковому лікуванні.

Вважаючи протиправним наказ, позивач зазначає, що 29.03.2023 у нього було виявлено цукровий діабет ІІ типу, вперше діагностований, та рекомендовано зняття з ВЛК і направлення на стаціонарне обстеження до м. Дніпро. При цьому, він узагалі не перебував на лікуванні, а лише на стаціонарному обстеженні.

Оцінюючи правомірність винесення оскаржуваного наказу, суд враховує, що у Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не визначено поняття тривалого лікування.

Разом із тим, Міністром оборони України прийнятий наказ від 10.04.2009 № 170 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України».

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153 (пункт 1.1 розділу I).

Пунктом 4.17 Інструкції встановлено, зарахування військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб здійснюється з урахуванням таких особливостей:

- звільнення з посади і зарахування в розпорядження проводяться за підставами, визначеними пунктом 116 Положення № 1153, наказом посадової особи, до номенклатури посад якої належить посада військовослужбовця, або наказом прямого командира (начальника) цієї посадової особи;

- зарахування проводиться в розпорядження посадової особи, до компетенції якої належить вирішення питання дальшого службового використання військовослужбовця, або, в разі неможливості вирішення цього питання,- у розпорядження прямого командира (начальника);

- зарахування наказом посадової особи в розпорядження свого прямого командира (начальника) без його рішення не допускається;

- звільнення з посад і зарахування військовослужбовців у випадку, визначеному підпунктом 15 пункту 116 Положення № 1153, проводяться з дня вибуття з військової частини на лікування в розпорядження посадової особи, до номенклатури посад якої належить посада офіцера, або в розпорядження керівника органу військового управління, командира з`єднання, у підпорядкуванні яких є військова частина, де проходила військову службу особа рядового, сержантського або старшинського складу.

Отже, зарахування військовослужбовця у розпорядження відповідного командира військової частини є адміністративно-правовою процедурою, що передбачає тимчасове закріплення військовослужбовця за військовою частиною. Цей статус застосовується у випадках, коли військовослужбовець з об`єктивних причин не може виконувати обов`язки за своєю штатною посадою, але водночас не підлягає негайному звільненню з військової служби.

Головна мета цього механізму полягає у забезпеченні неперервності військової служби та збереженні соціальних і фінансових гарантій для військовослужбовця на період, необхідний для вирішення його подальшої службової долі, чи то через лікування, чи через організаційні зміни. Незважаючи на виведення поза штат, військовослужбовець продовжує перебувати на військовій службі згідно з Положенням № 1153/2008, однак обсяг його військових обов`язків у цей період визначається безпосередньо командиром, за винятком тих випадків, коли військовослужбовець фізично не може їх виконувати (наприклад, перебуває на лікуванні).

Питання точного законодавчого визначення терміну "тривале лікування" є ключовим для розуміння правового статусу пораненого військовослужбовця, але в контексті обставин даної справи вимагає процедурного, а не клінічного тлумачення.

Законодавство України, включаючи Положення про проходження військової служби, не містить клінічно визначеного терміну, що визначав би, що саме є "тривалим лікуванням". Натомість, правові межі встановлені через чіткі часові пороги та обов`язкові адміністративні процедури, що контролюють процес лікування і кадрового вирішення. Це означає, що термін "тривале лікування" функціонує як процедурний індикатор, який, при досягненні встановлених нормативних термінів, запускає механізм перегляду придатності військовослужбовця та його правового статусу.

Такий підхід використовується державою для забезпечення того, щоб військовослужбовець отримував необхідне лікування, не був передчасно звільнений, і водночас, щоб військова частина могла оперативно вирішувати питання щодо укомплектування посад.

Правове визначення "тривалого лікування" формується на основі строків, протягом яких військовослужбовець може безперервно перебувати на лікуванні, відпустці для лікування та реабілітації, підтверджених військово-лікарською комісією.

Так, стаття 10-1 Закону № 2011-XII, яка регулює питання надання відпусток для лікування (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлювала, що загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування не може перевищувати 12 місяців поспіль. При цьому, абзац третій пункту 11 цієї статті містив імперативну норму: «Огляд військово-лікарською комісією для вирішення питання про потребу у тривалому лікуванні проводиться не пізніше ніж через чотири місяці від початку лікування». Ця норма є юридичним критерієм, що дозволяє розмежувати "звичайне" та "тривале" лікування. Вона встановлює як часовий поріг (чотири місяці), так і процедурну вимогу (обов`язковий огляд ВЛК) для встановлення статусу військовослужбовця як такого, що потребує тривалого лікування.

Тобто саме цей 4-місячний поріг слугує критичною точкою адміністративного контролю. Якщо після спливу цього терміну військовослужбовець не може повернутися до виконання обов`язків, ВЛК повинна прийняти одне з рішень:

- продовжити термін лікування та надати відпустку для лікування.

- визначити ступінь придатності до військової служби, що є підставою для подальших кадрових рішень, зокрема, переведення на іншу посаду або звільнення.

Рішення про зарахування військовослужбовця у розпорядження командира за медичною підставою (тривале лікування) є адміністративним рішенням, яке має бути належним чином обґрунтованим.

Як уже встановлено судом, наказ № 86-РС від 31.03.2023 був виданий з посиланням на єдину підставу - перебування позивача на тривалому лікуванні.

Проте матеріали справи не лише не містять доказів наявності такої підстави, але й прямо спростовують її. По-перше, на момент видання наказу (31.03.2023) позивач не перебував на лікуванні, а лише розпочинав стаціонарне обстеження у КНП «МКЛ № 6» ДМР», куди він був направлений за рекомендацією від 29.03.2023. У командування не було жодних медичних документів (висновку ВЛК, епікризу, прогнозу лікування), які б давали підстави вважати, що майбутнє лікування буде саме «тривалим». Таким чином, рішення було прийнято передчасно та ґрунтувалось на припущенні, а не на встановлених фактах.

По-друге, фактична тривалість перебування позивача у медичних закладах склала 15 днів (з 31.03.2023 по 14.04.2023), що об`єктивно не може кваліфікуватися як «тривале лікування». Це підтверджується і медичною характеристикою від 01.09.2023, виданою самим відповідачем, де вказаний саме цей 15-денний період.

У відзиві на позовну заяву відповідач обґрунтовує своє рішення й іншою підставою - розформуванням у березні 2023 року бригадної артилерійської групи, де служив позивач, посилаючись на пп. 1 п. 116 Положення № 1153/2008.

Суд вважає такі доводи юридично неспроможними з огляду на таке.

Принцип законності (стаття 19 Конституції України) вимагає, щоб індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень був правомірним на момент його прийняття. Правомірність акта оцінюється судом виходячи з тих мотивів та підстав, які були покладені в його основу і зафіксовані в ньому. Суб`єкт владних повноважень не може під час судового провадження довільно змінювати чи доповнювати підстави свого рішення, намагаючись "підігнати" їх під обставини, що склалися.

Оскаржуваний наказ № 86-РС містить чітке посилання виключно на пп. 15 п. 116 Положення № 1153/2008. Жодних згадок про розформування підрозділу як підставу для зарахування у розпорядження саме позивача цей наказ не містить. Якби відповідач мав на меті зарахувати позивача у розпорядження у зв`язку з розформуванням підрозділу, він був зобов`язаний видати відповідний наказ, у якому б чітко зазначив саме цю підставу (пп. 1 п. 116 Положення), однак цього зроблено не було.

Крім того, суд вважає, що розформування лише певної бригади, а не військової частини, не свідчить про необхідність виведення позивача в розпорядження командира. До того ж, на вимоги ухвали суду про надання доказів розформування бригадної артилерійської групи, в якій проходив службу ОСОБА_1 , відповідач жодних документів не надав.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача щодо розформування підрозділу як такі, що не стосуються правової оцінки оскаржуваного наказу, оскільки ця обставина не була покладена в його основу та не підтверджується жодними наявними в матеріалах справи доказами.

За таких обставин, оскільки єдина зазначена в наказі № 86-РС підстава є неспроможною, а будь-інші підстави суд не може брати до уваги, наказ в оскаржуваній частині є протиправним та підлягає скасуванню.

Розглядаючи позовну вимогу про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 31.03.2023 по 13.06.2024, суд виходить з необхідності забезпечення не лише формального, але й реального та ефективного поновлення порушених прав Позивача, керуючись фундаментальними принципами верховенства права та адміністративного судочинства.

Вимога про перерахунок та виплату грошового забезпечення є похідною від першої вимоги про визнання протиправним та скасування наказу № 86-РС від 31.03.2023. Саме протиправне зарахування позивача у розпорядження командира стало першопричиною для подальшого зменшення розміру його грошового забезпечення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Європейський суд з прав людини у своїй практиці (зокрема, у справі "Кудла проти Польщі") наголошував, що "ефективність" засобу захисту не залежить від упевненості в сприятливому результаті для заявника. Засіб захисту має бути ефективним як у теорії, так і на практиці, тобто він повинен запобігати стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечувати адекватне відшкодування за будь-яке вже допущене порушення.

У контексті даної справи, саме по собі скасування наказу № 86-РС без вирішення питання про фінансові наслідки цього протиправного акта не буде ефективним засобом захисту. Таке рішення лише формально відновить правовий статус позивача на папері, але залишить без уваги пряму матеріальну шкоду, завдану йому протиправними діями відповідача. Це змусило б позивача ініціювати новий, окремий судовий процес для відновлення своїх майнових прав, що є несумісним з принципом ефективності правосуддя, закріпленим у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України).

Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що виплата грошового забезпечення здійснювалась на підставі окремого, не оскарженого позивачем наказу (по стройовій частині) від 31.03.2023 № 90. Такий підхід є надмірно формалістичним та ігнорує сутність та ієрархію управлінських рішень у Збройних Силах України.

Наказ по особовому складу (№ 86-РС) є первинним, правовстановлюючим актом. Саме він змінює правовий статус військовослужбовця: призначає на посаду, звільняє з посади, зараховує у розпорядження. Це - акт індивідуальної дії, який створює, змінює або припиняє права та обов`язки конкретної особи.

Наказ по стройовій частині (№ 90) є вторинним, похідним та, по суті, виконавчим актом. Його мета імплементувати рішення, прийняте наказом по особовому складу. Він регулює облікові, організаційні та забезпечувальні питання, які випливають зі зміненого статусу військовослужбовця (зарахування на види забезпечення, виключення з них, встановлення виплат відповідно до нового статусу тощо).

Таким чином, наказ № 90 не має самостійної юридичної природи в частині визначення порядку виплат для позивача. Він лише технічно реалізує наслідки рішення, ухваленого наказом № 86-РС. Юридична доля похідного акта нерозривно пов`язана з долею основного акта.

Коли суд визнає протиправним та скасовує наказ № 86-РС, він тим самим руйнує єдину правову підставу, на якій ґрунтувався наказ № 90 в частині встановлення позивачу порядку забезпечення як для особи, що перебуває у розпорядженні. Застосування правової аналогії "плід отруйного дерева" (fruit of the poisonous tree) є цілком доречним: оскільки первинний акт ("дерево") є незаконним, то і його прямі наслідки ("плід"), зокрема, відповідні приписи наказу № 90, також позбавляються правової основи.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У даній справі позивач чітко сформулював дві самостійні вимоги: одну немайнову (скасувати наказ про статус) та одну майнову (зобов`язати здійснити виплати). Розглядаючи майнову вимогу, суд зобов`язаний дослідити всі обставини, пов`язані з нарахуванням та виплатою грошового забезпечення.

Встановивши, що підстава для зменшення виплат (протиправне перебування у розпорядженні, оформлене наказом № 86-РС) є незаконною, суд має всі повноваження задовольнити вимогу про перерахунок. Позивач, вимагаючи перерахунку, по суті, просить усунути негативні майнові наслідки протиправного рішення відповідача.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. У даному випадку, після скасування наказу № 86-РС, у відповідача виникає обов`язок нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення так, ніби він увесь спірний період перебував на своїй посаді.

Підсумовуючи, суд доходить висновку, що задоволення лише першої позовної вимоги без задоволення другої було б частковим та неефективним правосуддям. Скасування наказу № 86-РС про зарахування у розпорядження нерозривно пов`язане з необхідністю усунення його прямих негативних наслідків, головним з яких є незаконне зменшення грошового забезпечення. Оскільки правова підстава для застосування до позивача зменшеного розміру виплат (наказ № 86-РС) визнана судом протиправною та скасована, у відповідача виникає безумовний обов`язок здійснити перерахунок та виплатити позивачу всі недоотримані суми грошового забезпечення за спірний період, виходячи з умов оплати за останньою займаною ним посадою.

Водночас не підлягає задоволенню позовна вимога про проведення перерахунку грошового забезпечення позивача з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII, оскільки перерахунок лише має бути проведений у майбутньому і в суду відсутні підстави вважати, що відповідачем при цьому будуть порушені права позивача.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Наведене дає підстави для висновку, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. Тобто судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01.12.2015 у справі № 800/134/15 та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 820/3327/16.

Вказані положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

На даний час ніяких дій відповідачем при виконанні даного рішення не вчинялось, а тому і відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині будуть порушені.

Задоволення позову у зазначеній частині позовних вимог буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам, а отже, зазначена позовна вимога є передчасною та не підлягає задоволенню.

У відповідності до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 90, 139, 241-246, 250, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 31.03.2023 № 86-РС в частині зарахування ОСОБА_1 у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 з 31.03.2023.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 31.03.2023 по 13.06.2024.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 26 вересня 2025 р.

26.09.25