Справа № 280/116/25
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2025 року м.Дніпросправа № 280/116/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у справі № 280/116/25 (суддя Прасов О.О., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач) щодо не зарахування до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в Казахстані з 01.01.1992 по 07.02.1994, з 08.02.1994 по 07.07.1994, з 19.07.1994 по 12.07.1996 та з 25.09.1996 по 16.03.1998;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 25.11.2024 зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в Казахстані з 01.01.1992 по 07.02.1994, з 08.02.1994 по 07.07.1994, з 19.07.1994 по 12.07.1996 та з 25.09.1996 по 16.03.1998 та з 19.03.2024.

Також позивач просила суд стягнути на її користь з відповідача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 18 000грн..

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Так, суд:

-визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не зарахування до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в Казахстані з 01.01.1992 по 07.02.1994, з 08.02.1994 по 07.07.1994, з 19.07.1994 по 12.07.1996 та з 25.09.1996 по 16.03.1998;

-зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 25.11.2024 зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в Казахстані з 01.01.1992 по 07.02.1994, з 08.02.1994 по 07.07.1994, з 19.07.1994 по 12.07.1996 та з 25.09.1996 по 16.03.1998.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд стягнув на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір та витрати на правничу допомогу у розмірі 2500грн..

Із рішенням суду не погодився відповідач, ним була подана апеляційна скарга. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неналежну оцінку судом доказів у справі, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову позивачу у задоволенні її позовних вимог.

В скарзі вказує, що призначення і виплата пенсій громадянам України, які проживали та працювали за її межами, здійснюється згідно із пенсійним законодавством України, зокрема Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», міжнародних договорів (угод), та інших документів що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

19.06.2023 Україна припинила дію Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 в м. Москві. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку у тому, що, починаючи з 19.06.2023 обчислення страхового стажу та врахування заробітної плати набутих в республіках

колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних держав, здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні з Республікою Казахстан такої угоди/договору не укладено.

Підстави для врахування періодів роботи позивача в Республіці Казахстан з 01.01.1992 по 07.02.1994, з 08.02.1994 по 07.07.1994, з 19.07.1994 по 12.07.1996, з 25.09.1996 по 16.03.1998 та з 19.03.2024 відсутні.

Щодо розподілу судом витрат, на думку скаржника, враховуючи предмет спору, а також те, що дана справа є справою незначної складності, яка не потребує від адвоката значного об`єму наданих послуг, відсутність доказів понесених позивачем витрат на правову допомогу, вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу є неспівмірними та не підлягали задоволенню взагалі.

Позивач через свого представника - адвоката подала письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача. У відзиві стверджує, що погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дав належну оцінку доказам, що подавалися сторонами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що до заяви були надані всі наявні документи на підтвердження спірного періоду роботи позивача, який безпідставно не зарахував їй до стажу відповідач.

У відзиві також заявлено клопотання про розподіл судових витрат, стягнення на користь позивача з відповідача витрати, понесені на правничу допомогу, надану під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, у розмірі 6000грн..

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги відповідача, матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що з 25.11.2024р. ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. При цьому, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області не було зараховано до загального страхового стажу позивача періоди її роботи в Казахстані з 01.01.1992р. по 07.02.1994р., з 08.02.1994р. по 07.07.1994р., з 19.07.1994р. по 12.07.1996р. та з 25.09.1996р. по 16.03.1998р..

Позивач звернулась до відповідача із заявою про зарахування до загального страхового стажу спірних періодів роботи у Казахстані.

12.12.2024р. відповідачем було надано відповідь №21341-21212/Б-02/8-0800/24, відповідно до якої періоди роботи позивача у Казахстані не зараховані до загального страхового стажу, оскільки з 19.06.2023р. обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних республік, та врахування на їх території заробітної плати здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двохсторонніх угод/договорів. Відповідно з Казахстаном такий договір відсутній.

Позивач вважає дії відповідача по не зарахуванню до загального страхового стажу періодів її роботи в Казахстані протиправними, а тому звернулася до суду з позовом про застист свого порушеного права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновків, що у відповідача були у наявності всі необхідні документи та законні підстави для зарахування позивачу до стажу роботи/страхового стажу періоди роботи, зокрема, з 01.01.1992 по 07.02.1994, з 08.02.1994 по 07.07.1994, з 19.07.1994 по 12.07.1996 та з 25.09.1996 по 16.03.1998 у Республіці Казахстан.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача, погоджується з висновками суду, з огляду на наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV, прийнятий 09.07.2003 року (далі - Закон №1058-IV).

Згідно із ч. 4 ст. 26 Закону №1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

'Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, до страхового стажу позивача не зараховано періоди її роботи в Казахстані з 01.01.1992р. по 07.02.1994р., з 08.02.1994р. по 07.07.1994р., з 19.07.1994р. по 12.07.1996р. та з 25.09.1996р. по 16.03.1998р., у зв`язку із відсутністю між Україною та Казахстаном відповідної угоди/договору.

Одним з міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Казахстан.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

За постановою КМУ від 29.11.2022р. №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» Україна вийшла з Угоди про гарантії. Постанова набрала чинності 02.12.2022р.

Згідно п. 2 ст. 13 Угоди про гарантії, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже, положення відповідного міжнародного договору розповсюджуються на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних з їх перерахунком.

Таким чином, існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06.07.2020р. у справі №345/9/17.

При прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії або ж перерахунком пенсії. Сама лише несплата страхових внесків, не може бути підставою для відмови в зарахуванні такого стажу.

Колегія суддів звертає увагу, що на час набуття позивачем трудового стажу у спірний період, наведена вище Угода була чинною для України, відтак підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Таким чином, є вірними висновки суду, що на момент звернення позивачки із заявою про призначення пенсії за віком були наявні усі підстави для зарахування до її страхового стажу періоди роботи в Казахстані з 01.01.1992р. по 07.02.1994р., з 08.02.1994р. по 07.07.1994р., з 19.07.1994р. по 12.07.1996р. та з 25.09.1996р. по 16.03.1998р., підтверджені відомостями її трудової книжки.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду в цій частині рішення не спростовують.

Щодо розподілу судом судових витрат.

Згідно п. 4 ч.1ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012 (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону, видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною п`ятою статті 134 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність, а також враховуючи конкретні обставини справи, суд обґрунтовано прийшов до висновків про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача та стягнення на її користь витрат на правничу допомогу у розмірі 2500грн..

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача в цій частині, то вони не спростовують висновків суду в оскарженій частині. Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції врахував всі необхідні обставини, визначив критерії, навів підстави, за яких дійшов висновку про необхідність задоволення заяви представника позивача.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції рішення в оскарженій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції та клопотання позивача про стягнення на його користь за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції у сумі 6 000грн., суд виходить з наступного.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

В обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду подано: ордер на надання правничої допомоги серія АР №1228397; договір про надання правничої допомоги від 30.12.2024; додаткова угода №1 до договору про надання правничої допомоги від 30.12.2024р.; акт №2 від 15.03.2025 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору про надання правничої допомоги від 30.12.2024 на загальну суму 6000 грн. за підготування та подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу у справі № 280/116/25 ; довідку про отримання грошових коштів від 15.03.2025.

Отже, надані позивачем письмові докази свідчать про те, що у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції позивачу було надано послуги правничої допомоги, які оцінені сторонами договору у сумі 6 000 грн..

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Оцінюючи заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу, на предмет їх обґрунтованості та співмірності, суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що переданий на вирішення суду спір є нескладним, з точки зору права, не потребує вивчення значної нормативно-правової бази. Фактично послуги адвоката, на стадії апеляційного провадження, полягали у підготовці та поданні відзиву на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до обставин, що були і підставами заявленого позову. Тобто, у суду відсутні підстави вважати, що у спірному випадку адвокатом було витрачено значний час та докладено значних зусиль задля супроводження цієї справи в суді апеляційної інстанції.

В той же час, суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що у зв`язку з виникненням цього спору позивач був змушений звертатися до суду, у зв`язку з чим йому надавалася правнича допомога, що підтверджено матеріалами справи.

З цих підстав, оцінивши у контексті названих процесуальним законом критеріїв співмірності зазначений позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обґрунтованим та співмірним із складністю цією справи є заявлений до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу у сумі 1 000 грн., в решті клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у справі №280/116/25 - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області () судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000 грн. 00 коп. ( одна тисяча гривень нуль копійок).

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак