Справа № 160/11257/25
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіНіколайчук С.В.
за участі секретаря судового засіданняДидочкіна О.А.
представника позивача: представника позивача: представника позивача: представника відповідача: представника відповідача: Макаров В.Г. Ганзій Р.П. Аверченкова О.О. Кальченко О.Г. Шуваєва С.О.
Комунальне підприємство «Дніпровський метрополітен» Дніпровської міської ради (далі КП «Дніпровський метрополітен») звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати письмову вимогу Державної аудиторської служби України «Про усунення виявлених порушень» від 24.03.2025 р. №000600-14/3704-2025 за результатами ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Дніпровський метрополітен» за період з 01 листопада 2020 року по 30 вересня 2024 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив про невідповідність оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України та необґрунтованість висновків акта ревізії, на підставі яких прийнято оскаржувана вимога.
Ухвалою від 22.05.2025 відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 20 травня 2025 року о 13:00 год.
Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого заперечує проти позовних вимог, просить відмовити у їх задоволенні, наполягає на правомірності оскаржуваної вимоги. Доводи відзиву аналогічні висновкам акту ревізії позивача, зокрема КП «Дніпровський метрополітен» протягом періоду, що підлягав ревізії, здійснене безпідставне нарахування та виплата премії до професійних свят, з нагоди річниці пуску метрополітену на суму 12 124 522,00 грн, ЄСВ 2 609 165,37 грн; КП «Дніпровський метрополітен» сплачено вартість електричної енергії ТОВ «НЬЮ СТРІМ ЕНЕРДЖИ» на суму 9 623 067,85 грн з ПДВ більше, ніж передбачено умовами укладених за результатами торгів договорів; в розрахунках потреб на фонд оплати праці на 2020-2024 роки, згідно із якими обраховані витрати підприємства на оплату праці працівників в розрізі виплат, визначених колективними договорами на відповідні роки, витрати на виплату одноразових матеріальних допомог не передбачені та відповідно видатки на них КП «Дніпровський метрополітен» не планувались; ревізією підтверджено факт неналежного виконання обов`язків посадовими особами КП «Дніпровський метрополітен» щодо здійснення позовної роботи з боржниками; в акті ревізії документально підтверджено та фактично доведено (за результатами зустрічних звірок) не виконання ПП «СВІТЕКС» умов Контракту № 2а в частині не здійснення уточнення фактичних витрат за процесами; нарахування та виплату керівникам КП «Дніпровський метрополітен» надбавки за вислугу років проведено в порушення статті 21 Кодексу законів про працю України; КП «Дніпровсткий метрополітен» протягом періоду, що підлягав ревізії , здійснене безпідставне нарахування та виплату матеріального заохочення за виробничі результатами праці працівниками підприємства, які прийняті на роботу та пропрацювали неповний робочий місяць, у зв`язку з прийомом на роботу, на загальну суму 266 657, 18 грн на яку зайво нараховано єдиний соціальний внесок на суму 58 439, 55 грн; додаткова угода укладена з порушенням законодавства, наслідком чого стали збитки на суму 50 264,04 грн.
Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому зазначено, що відзив фактично повністю дублює, позицію відповідача, викладену у документах перевірки, та не конкретизує її.
Заперечення від відповідача з викладом своїх пояснень, міркувань та аргументів щодо наведених позивачем у відповіді на відзив доводів не надходили.
Суд переніс розгляд справи на 24.06.2025 року, 03.07.2025 року, 10.07.2025 року, 24.07.2025 року, 24.07.2025 року.
Ухвалою від 24 липня 2025 року суд закрив підготовче провадження в адміністративній справі № 16011257/25 та розпочати розгляд справи по суті. Призначив розгляд справи по суті у судовому засіданні 28 серпня 2025 року о 13:00 год.
Суд переніс розгляд справи на 11 вересня 2025 року о 13 годині 00 хвилин.
У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, просили задовольнити адміністративний позов повністю.
Представники відповідачів, які приймали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечували проти задоволення адміністративного позову.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Державною аудиторською службою України відповідно до пункту 4.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю ДАСУ на IV квартал 2024 року проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Дніпровський метрополітен» за період з 01 листопада 2020 року по 30 вересня 2024, за результатами якої було складено Акт від 29 січня 2025 року №000600-21/2.
Не погодившись із висновками, викладеними в акті ревізії КП «Дніпровський метрополітен», підписало його із запереченнями, за результатами розгляду яких ДАСУ складено Висновок №000600-14/3073-2025 від 10 березня 2025.
24 березня 2025 року позивачем отримав письмову вимогу відповідача «Про усунення виявлених порушень» №000600-14/3704-2025. Оскаржувана Вимога спрямована на коригування роботи КП «Дніпровський метрополітен» та приведення її у відповідність з вимогами законодавства та є обов`язковою для виконання. Вказаною вимогою зобов`язано КП «Дніпровський метрополітен» вжити дій, спрямованих на відшкодування зазначених у вимозі видів шкоди.
Вимога Державної аудиторської служби України «Про усунення виявлених порушень» від 24 березня 2025 року №000600-14/3704-2025 складається з 15 окремих вимог. Вимоги за номерами 10,12,14 та 15 на момент подачі позову позивачем задоволені і в цій частині не оскаржуються.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин та релевантні їм джерела права.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Предметом дослідження у цій справі є оцінка рішень суб`єкта владних повноважень в частині дотримання правомірності вимоги про усунення виявлених порушень.
Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначаються Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» №2939-XII. Частиною першою статті 2 Закону №2939-ХІІ визначені головні завдання органу державного фінансового контролю. Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органи державного фінансового контролю мають право здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та, у разі виявлення порушень законодавства, пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, контролюючий орган має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не вжито заходів щодо усунення виявлених під час здійснення перевірки порушень законодавства.
Пунктом 13 частини 1 статті 10 Закону №2939-XII передбачений обов`язок Відповідача при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку. Вимога органу державного фінансового контролю є рішенням суб`єкта владних повноважень, пред`являється з метою усунення виявлених ревізією порушень законодавства та є обов`язковою до виконання.
Зміст вимоги повинен полягати у викладенні переліку та короткого опису порушень законодавства, які виявлені під час ревізії, та які слід усунути. Правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки (зокрема обов`язки) для свого адресата, а, відтак, наділена рисами правового акту індивідуальної дії (з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься), і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
Дослідивши матеріали ревізії Державної аудиторської служби України у своїй сукупності (запити, акт, висновок, вимогу), подані сторонами заяви по суті справи, суд дійшов висновку, що відповідачем не обґрунтована правомірність прийняття оскаржуваної вимоги.
Під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту. Це відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 08 травня 2018 року (справа №826/3350/17).
Враховуючи приписи частини 1 статті 15 Закону №2939-XIІ, згідно яких законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються, Верховний Суд в зазначеній постанові досліджував питання: якою є правова природа «законної вимоги» контролюючого органу, її правове навантаження, і дійшов висновку про те, що «законна вимога» контролюючого органу про усунення виявлених порушень законодавства повинна серед іншого містити чіткі, конкретні і зрозумілі, приписи на адресу підконтрольного суб`єкту (об`єкту контролю, його посадових осіб), які є обов`язковими до виконання останнім.
При цьому «законність» письмової вимоги контролюючого органу передбачає її обґрунтованість, що в силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак правомірності рішення суб`єкта владних повноважень. Законна вимога контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту та форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано, та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.
Оскільки спірна вимога є обов`язковою до виконання підконтрольною установою Позивачем, але винесена з порушенням вимог закону щодо її змісту, оскільки є необґрунтованою і неконкретизованою, тому не відповідає критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України, що по суті є самостійною та достатньою підставою для задоволення позовних вимог про скасування такої вимоги.
Аналогічний правовий підхід застосовано у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі №826/6254/17, від 14 грудня 2020 року у справі №200/7584/19 та від 26 травня 2022 року у справі №480/496/19.
Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначений частиною 2 статті 2 КАС України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Право підконтрольної установи на оскарження вимоги, яка містить зобов`язання щодо відшкодування збитків, слід розуміти в контексті «права на оскарження вимоги, як акта індивідуальної дії, в частині дотримання процедури проведення перевірки контролюючим органом (шляхом проведення ревізії, моніторингу тощо) у співвідношенні з суттю встановлених порушень».
Можливість усунення виявлених порушень прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретного заходу (варіанту поведінки), яких слід вжити підконтрольній установі для усунення порушень, що відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості.
Вимога, що оскаржується, не містить конкретних способів усунення виявлених порушень.
В оскаржуваній вимозі відповідач покладає на позивача обов`язок забезпечити відшкодування коштів до бюджету відповідно до норм статей 224-226 Господарського кодексу України, який на момент розгляду справи втратив чинність, статей 130-136 Кодексу законів про працю України та статті 1166 ЦК України. Правові норми, на які посилається відповідач, регулюють загальні засади відповідальності учасників господарських правовідносин, працівників, а також загальні засади відшкодування збитків в цивільних правовідносинах. В цих нормах йдеться, зокрема, про господарські санкції як одну з форм відповідальності за правопорушенні в сфері господарювання, про відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно-господарські санкції тощо. Посилаючись на норми різних галузей законодавства, які містять різні за своєю правовою природою способи захисту прав, відповідач створив для позивача правову невизначеність.
Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина 2 статті 130 КЗпП України).
Пунктом 50 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року №550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю. Оскаржувана вимога не містить будь-яких чітких відомостей щодо винних осіб, які мають відшкодувати спричинені збитки, що є порушенням вимог пункту 2 Порядку №550, яким встановлено, що інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення не лише фактів порушення законодавства, а й встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.
Встановлення осіб, винних в порушеннях законодавства, виявлених під час ревізії, є невід`ємною частиною владних управлінських функцій Відповідача, покладених на нього, зокрема, пунктом 15 частини першої статті 10 Закону № 2939-ХІІ, яким передбачено, що органи державного фінансового контролю наділені повноваженнями порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.
Не зазначивши в оскаржуваній вимозі осіб, які мають відшкодувати спричинені збитки по кожному виявленому факту порушення законодавства, Відповідач передав Позивачу, як підконтрольній установі, належне виключно йому, як контролюючому органу, право встановлювати винних матеріально відповідальних осіб, що є однією з основних функцій органу державного фінансового контролю відповідно до пункту 3 частини першої статті 8 Закону № 2939-ХІІ. Не встановлення Відповідачем конкретних винних осіб, які допустили порушення, позбавляє обставини, встановлені під час ревізії, ознак складу правопорушення, як єдиної підстави для відшкодування збитків.
Оскаржувана вимога Відповідача також надає Позивачу право самостійно визначити, які саме заходи слід вжити для усунення виявлених порушень.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово констатував, що зазначення ДАСУ у вимозі про необхідність усувати порушення законодавства без конкретизації того, яких саме заходів має вжити об`єкт контролю, для усунення виявлених під час ревізії порушень, свідчить про його нечіткість та невизначеність. Можливість усунення підконтрольною установою виявлених порушень прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретного заходу (варіанту поведінки), яких слід вжити для усунення виявлених порушень. В цій частині оскаржувана вимога також не відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості.
Щодо пункту 1 оскаржуваної вимоги в частині порушення позивачем вимог Указу Президента України від 2 грудня 1995 року №1116/95 «Про впорядкування відзначення пам`ятних дат і ювілеїв», Указу Президента України від 17 грудня 1999 року №1583/99 «Про додаткові заходи щодо впорядкування відзначення пам`ятних дат і ювілеїв» та Постанови Кабінету Міністрів України №1249 від 13.08.2003, якою затверджено Порядок підготовки та подання Кабінетові Міністрів України на погодження пропозицій щодо відзначення пам`ятних дат і ювілеїв, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 2 грудня 1995 року №1116/95 відзначення пам`ятних дат історичних подій, які мають загальнодержавне значення, ювілеїв великих підприємств, установ і організацій державної форми власності та ювілеїв і вшанування пам`яті видатних людей проводиться за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Цей припис не стосується відповідача, позаяк КП «Дніпровський метрополітен» є підприємством комунальної, а не державної форми власності. Крім того, відповідно до статті 3 цього ж Указу Президента України підприємства, на зазначені у статті 1, можуть відзначати свої ювілеї лише за погодженням з центральними (місцевими) органами виконавчої влади, залежно від підпорядкованості. Однак позивач, як комунальне підприємство, підпорядковане виключно Дніпровській міській раді, яка є органом місцевого самоврядування, а не органом виконавчої влади.
Також не підлягають застосуванню до позивача положення Указу Президента України від 17 грудня 1999 року №1583/99 «Про додаткові заходи щодо впорядкування відзначення пам`ятних дат і ювілеїв». Згідно змісту статті 1 зазначеного Указу заходи впорядкування відзначення пам`ятних дат і ювілеїв стосуються виключно підприємств, державної форми власності, в той час як КП «Дніпровський метрополітен» є комунальним підприємством, створеним на базі відокремленої частини комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади. Крім того, відповідно до змісту абзацу 3 статті 1 цього Указу умови та обмеження стосуються витрачання державних коштів виключно на відзначення: надуманих урочистих подій, влаштування різного роду пишних прийомів, фуршетів, презентацій, також марнотратства при проведенні офіційних свят і заходів. З матеріалів справи вбачається і відповідачем належним ми доказами не спростовано той факт, що річниця пуску метрополітену відзначалася позивачем виключно шляхом нарахування та виплати премії членам трудового колективу в межах сформованого та погодженого Дніпровською міськрадою фонду оплати праці.
Щодо пункту 2 оскаржуваної вимоги в частині порушення позивачем вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 526 Цивільного кодексу України, пункту 13.2 Договору від 08.02.2021 № НДВ-20/21 пункту 13.2 Договору від 29.12.2021 № НДВ-226/21 при оплаті вартості електричної енергії ТОВ «НЬЮ СТРІМ ЕНЕРДЖІ» на суму 9 623 067,85 грн (з ПДВ) більше, ніж передбачено умовами укладених за результатами торгів договорів, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 41 Закону «Про публічні закупівлі» визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до частини 4 статті 41 Закону «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/ пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника в разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Згідно з пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю електричної енергії.
Таким чином, Закон України «Про публічні закупівлі» встановлює особливий перелік підстав для зміни істотних умов договору про закупівлю після його підписання і до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, до яких відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону віднесено випадки, коли відбувається збільшення ціни за одиницю товару. За таких умов сторони договору про закупівлю шляхом укладення додаткових угод мають право збільшити ціну за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку, за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. При цьому зміна істотних умов договору про закупівлю у бік збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку протягом строку дії договору про закупівлю можлива не частіше ніж один раз на 90 днів. Разом з цим, таке обмеження щодо строків (періодичності) зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю електричної енергії.
При цьому норми названого закону не обмежують будь-якими строками (періодичністю) можливість внесення сторонами договору про закупівлю електричної енергії, змін до такого договору в частині збільшення ціни за одиницю товару, зберігаючи лише обмеження щодо можливості збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку, за умови, що ця зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. Тобто під час дії договору про закупівлю електроенергії сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності умов, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону, а збільшення ціни за одиницю товару має відбуватися за умови доведення пропорційності збільшення ціни цього товару на ринку. Тобто внесення змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.
Частина 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» дає можливість сторонам змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню його ціни на ринку з одночасним зменшенням обсягів закупівлі цього товару, та має на меті запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника товару. При цьому застосування цієї норми можливе, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить виконання цього договору для однієї зі сторін договору невигідним або збитковим.
Аналогічні тлумачення норм означеного Закону надавалися Мінекономіки як уповноваженим органом з питань закупівель на офіційному веб-порталі у відповідях замовникам/учасникам публічних закупівель на численні запити щодо застосування норм законодавства у сфері закупівель, в частині можливості неодноразового збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Також відповідач не мав достатніх підстав не враховувати зазначених вище роз`яснень уповноважених органів з питань закупівель та наведених в них офіційних тлумачень норм галузевого законодавства, які були чинними на момент укладання відповідних додаткових угод.
Щодо пункту 3 оскаржуваної вимоги в частині виявлених Відповідачем під час ревізії порушень вимог абзацу 1 частини 6 статті 22 Бюджетного кодексу України, п.1.1 Положення про порядок надання одноразової цільової матеріальної допомоги працівникам (Додаток 26 до Колективного договору на 2021 2024 роки) та п.9 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року №228, внаслідок проведення за рахунок коштів міського бюджету за статтею витрат «Оплата праці» одноразових виплат, які згідно з Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, не відносяться до фонду оплати праці суд зазначає наступне.
Згідно частини 38 статті 2 Бюджетного кодексу України одержувач бюджетних коштів - суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету. Абзацом першим частини 6 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що розпорядник бюджетних коштів може уповноважити одержувача бюджетних коштів на виконання заходів, передбачених бюджетною програмою, шляхом доведення йому бюджетних асигнувань та надання відповідних коштів бюджету (на безповоротній чи поворотній основі). Одержувач бюджетних коштів використовує такі кошти відповідно до вимог бюджетного законодавства на підставі плану використання бюджетних коштів, що містить розподіл бюджетних асигнувань.
Пунктом 9 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228, також передбачено, що одержувач використовує бюджетні кошти відповідно до вимог бюджетного законодавства на підставі плану використання бюджетних коштів, що містить розподіл бюджетних асигнувань.
На виконання вищезазначених норм Плани використання бюджетних коштів КП «Дніпровський метрополітен», як одержувача бюджетних коштів, на відповідні роки погоджуються Департаментом транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради (розпорядником бюджетних коштів), які містять розподіл бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації поточних видатків бюджету 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)», в тому числі за видатками з оплати праці і нарахувань на заробітну плату. При цьому пунктом 9 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228, не передбачено прийняття чи погодження будь-якого іншого розпорядчого документу, крім плану використання бюджетних коштів.
На виконання норм Бюджетного кодексу України наказом Міністерства фінансів України від 12 березня 2021 року №333 затверджена Інструкція щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету (далі по тексту Інструкція №333), пунктом 1.5 якої визначено, що поточні видатки одержувачів бюджетних коштів здійснюються, зокрема, за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)»
Пунктом 2 Інструкції №333 визначений перелік поточних видатків, в тому числі з чітко визначеним їх напрямом використання для оплати праці «Заробітна плата»: 1) заробітна плата за встановленими посадовими окладами (тарифними ставками) або розцінками всіх штатних працівників, у тому числі за трудовими договорами; надбавка за вислугу років; доплата за ранг, надбавки та доплати обов`язкового характеру (оплата роботи в нічний час, доплати за науковий ступінь, за знання та використання в роботі іноземної мови тощо); 2) премії та інші види заохочень чи винагород відповідно до законодавства; 3) матеріальна допомога, допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки та в інших випадках за рішенням адміністрації установи (організації) відповідно до законодавства; 4) винагороди та інші виплати, нараховані працівникам, які не перебувають у штаті установи (організації), відповідно до умов цивільно-правового договору (за винятком суб`єктів господарювання), якщо інше не встановлено законом; 5) одноразова грошова допомога у зв`язку з виходом на пенсію або, якщо це передбачено законодавством, у відставку.
Розділом VІ Колективних договорів КП «Дніпровський метрополітен» на відповідні роки передбачається декілька видів одноразової матеріальної допомоги (п.п. 6.6, 6.9, 6.10 Колективного договору) та допомога при звільненні працівників з роботи у зв`язку з виходом на пенсію вперше (п.п. 6.3 та 6.4 Колективного договору). Цей факт також не заперечується Відповідачем, про що йдеться на стор. 95 - 97 Акта ревізії.
Тобто, при нарахуванні та виплаті одноразових матеріальних допомог своїм працівникам позивач керувався нормативними актами з оплати праці, чинними нормами бюджетного законодавства та виключно в межах Планів використання бюджетних коштів, що містять розподіл бюджетних асигнувань на відповідні видатки.
Щодо посилання Відповідача на Інструкцію зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5 (стор. 98 Акта), суд зазначає наступне.
Загальними положеннями Інструкції №5 визначено, що ця Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників.
Стаття 1 Загальних положень Бюджетного кодексу України передбачає, що цим кодексом регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.
В свою чергу Інструкція №333 прийнята і затверджена відповідно до норм Бюджетного кодексу України та загальними положеннями якої визначено, що економічна класифікація видатків бюджету призначена для розмежування видатків бюджетних установ та одержувачів бюджетних коштів за економічними характеристиками операцій, які здійснюються відповідно до функцій держави та місцевого самоврядування. Економічна класифікація видатків бюджету забезпечує єдиний підхід до всіх учасників бюджетного процесу з точки зору виконання бюджету.
З огляду на викладене, правові норми Інструкції №333, що визначають економічну класифікацію видатків бюджету і затверджені Міністерством фінансів України, є спеціальними правовими нормами, порівняно з аналогічними нормами, передбаченими Інструкцією №5, що затверджені Держкомстатом України, та підлягають пріоритетному застосуванню до правовідносин, що виникають між розпорядником та отримувачем бюджетних коштів.
Щодо пункту 4 оскаржуваної вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди (збитків), заподіяних внаслідок пропуску термінів позовної давності та пропущення строків звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права суд зазначає наступне.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного Кодексу України та строки, визначені Господарським кодексом України, а саме статей 232, 269, 322, 324 продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, зафіксований період дії такого карантину, а саме: з 12.03.2020р. (ПКМУ № 211 від 11.03.2020р.) по 30 червня 2023р.(ПКМУ № 383 від 25.04.2023р.)
Законом України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» встановлено, що період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеною статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії.
Висновок Відповідача стосовно пропуску термінів позовної давності зроблено без врахування наведених вище норм законодавства. Крім того значна кількість дебіторської заборгованості обліковується бухгалтерією позивача як безнадійна (прострочена) починаючи з 2009 року і її стягнення з винної особи можливе лише в межах, в строки та в порядку, визначеному статтями 130 та 136 Кодексу законів про працю.
Згідно частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується виключно судом і лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, тому застосування наслідків спливу строків позовної давності і використання їх як підстави для відшкодування шкоди, до якого вдався Відповідач, виходить за межі наданих йому владних повноважень.
Щодо пункту 5 оскаржуваної вимоги в частині стягнення коштів за Контрактом №2А суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охоронну діяльність» охорона майна - діяльність з організації та практичного здійснення заходів охорони, спрямованих на забезпечення недоторканності, цілісності визначених власником і належних йому будівель, споруд, територій, транспортних засобів іншого майна, з метою запобігання та/або недопущення чи припинення протиправних дій щодо нього, для збереження його фізичного стану, припинення несанкціонованого власником доступу до нього та забезпечення здійснення власником цього майна всіх належних йому повноважень стосовно нього.
Згідно статті 8 Закону України «Про охоронну діяльність» охорона майна здійснюється на підставі договору про надання послуг з охорони.
Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яку споживають у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, установлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним у повному обсязі перед замовником за порушення договору.
За змістом наведеної норми, перекладаючи виконання власного договірного обов`язку на третю особу, первинний виконавець не вибуває з правовідносин і залишається зобов`язаним перед замовником до повного виконання зобов`язання, а третя особа не стає суб`єктом основного зобов`язання та не має безпосередньо перед замовником жодних зобов`язань.
З огляду на те, що послуги з охорони будівельних майданчиків, які надавалися ПП «Світекс» субпідрядниками (ТОВ «СЛУЖБА БІЗНЕС БЕЗПЕКИ» та ПП «АСГАРД-ОХОРОНА») в повній мірі забезпечили недоторканість та цілісність майна, що було об`єктом охорони, не призвели до протиправних дій щодо нього, забезпечили збереження його фізичного стану та неможливість несанкціонованого власником доступу до нього, а також забезпечили здійснення власником цього майна всіх належних йому повноважень стосовно нього, Позивач не мав жодних підстав вважати, що ці послуги надані неналежним чином, і не сплатити за них ціну, визначену Контрактом №2А.
Щодо пунктів 6 та 9 оскаржуваної вимоги в частині неправомірного застосування підвищувального коефіцієнта 1,2 до норм витрат під час проведення поточного ремонту ТОВ «ОМЕГА-ТРЕЙД» та ФОП ОСОБА_1 суд зазначає наступне.
Законом України «Про публічні закупівлі» роботи з поточного ремонту кваліфікуються як послуги та, відповідно, регулюються нормами законодавства щодо порядку їх надання.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» будівництвом є нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт об`єкта будівництва.
Зі змісту норм статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» та статті 1 «Про регулювання містобудівної діяльності» витікає, що в контексті публічних закупівель виконання поточного ремонту є послугою і не вважається будівництвом.
Приймаючи до уваги приписи статті 7 Закону України «Про ціни та ціноутворення», якими передбачається запровадження державного регулювання цін в галузі будівництва, відповідні норми не поширюються на визначення цін поточного ремонту.
Позивачем прийнято рішення про визначення вартості послуг з поточного ремонту за кошторисними нормами України «Настанова з визначення вартості будівництва», затвердженими наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 01.11.2021 р. №281, складання по кожному об`єкту дефектного акту за формою, наведеною в Додатку 29 «Настанови з визначення вартості будівництва» для визначення обґрунтованих трудових та матеріально-технічних ресурсів, в якому фіксуються та обґрунтовуються умови виконання робіт, та видачу розпорядчих документів (наказів, розпоряджень) з відображенням умов виконання робіт.
Застосування коефіцієнта 1,2 було обґрунтовано тим, що виконання поточного ремонту передбачалося в приміщеннях будинків, будівель, що експлуатуються, звільнених від меблів, устаткування та інших предметів, а також на покрівлях і фасадах будинків, будівель і споруд, що експлуатуються (відповідає п.1,2 таблиці Б1 Додатка Б (обов`язкового) «Ресурсних елементних кошторисних норм на ремонтно-будівельні роботи.
Вказівки щодо застосування ресурсних елементних кошторисних норм на ремонтно-будівельні роботи», затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України «Про затвердження кошторисних норм у будівництві» від 15.06.2021 р. № 156. Перебування вказаних об`єктів в експлуатації підтверджується тим, що наказів про припинення використання відповідних приміщень (будівель) не видавалося і в ході ревізії таких документів чи фактичного припинення їх експлуатації виявлено не було і доказів зворотного відповідачем не надано.
Згідно пункту 3.7 ДБН А.2.2-3:2014 капітальний ремонт - сукупність робіт на об`єкті, прийнятому в експлуатацію, без зміни його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, що передбачають: втручання у несучі та/або огороджувальні конструкції, у інженерні системи загального користування у зв`язку з їх фізичною зношеністю, руйнуванням та/або з метою покращення їх експлуатаційних показників (за необхідності), у тому числі з метою термомодернізації; дооснащення, заміну виробничого устаткування та технічного обладнання, що є стаціонарно змонтованим та призначеним для застосування протягом тривалого часу у будівлях та спорудах (за умови зміни навантажень на існуючі несучі та/або огороджувальні конструкції та/або схем їх прикладання).
У зв`язку із відсутністю чіткого законодавчого визначення поняття поточного ремонту, Позивач виходив із визначень цього поняття, які надавалися, зокрема Міністерством регіонального розвитку та будівництва у листі №9/9-1056 від 15.07.2009, в якому поточний ремонт визначений як комплекс ремонтно-будівельних робіт, який передбачає систематичне та своєчасне підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій і інженерного обладнання.
Якщо будівля в цілому не підлягає капітальному ремонту, комплекс робіт з поточного ремонту може враховувати окремі роботи, які класифікуються як такі, що відносяться до капітального ремонту (крім робіт, які передбачають заміну та модернізацію конструктивних елементів будівлі). Поточний ремонт повинен провадитись з періодичністю, що забезпечує ефективну експлуатацію будівлі або об`єкта з моменту завершення його будівництва (капітального ремонту) до моменту постановки на черговий капітальний ремонт (реконструкцію).
Аналогічне визначення поняття поточного ремонту було також визначене Державним комітетом України з будівництва та архітектури у листі від 30.04.2003 №7/7-401.
Зазначені листи містять роз`яснення, надані зазначеними центральними виконавчими органами в межах своєї компетенції; підстав для їх ігнорування позивач не мав.
Згідно статті 901 Цивільного кодексу України послуга споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності (тобто не має кінцевого матеріального результату і задовольняє виключно нематеріальні потреби замовника).
В свою чергу статтею 875 Цивільного кодексу України визначено поняття будівельного підряду, як зобов`язання підрядника виконати будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, та зустрічне зобов`язання замовника прийняти закінчені будівельні роботи. При цьому договір будівельного підряду укладається на проведення не тільки капітального ремонту чи реконструкції (технічного переоснащення) будівель, але й на виконання інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта, і поточний ремонт не є виключенням.
Таким чином, проведення будь-якого ремонту (поточного чи капітального) будівлі чи споруди є різновидом будівельного підряду і не може розглядатися як послуга, оскільки ці види договорів врегульовані різними главами Цивільного кодексу.
Не дивлячись на те, що послуги та роботи є різними правовими категоріями, що мають різну правову природу, сутність та правове регулювання, пункт 21 статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» ототожнює ці поняття, включаючи поточний ремонт (як різновид будівельного підряду) в поняття послуги. Проте їх фактичне ототожнення вказаним нормативно-правовим актом є припустимим виключно в контексті забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвитку добросовісної конкуренції, як мети Закону України «Про публічні закупівлі», і не може змінювати базові поняття, визначені Цивільним кодексом України, чи впливати на зміст правочинів, укладених позивачем з підрядниками.
Визначаючи ціну пропозиції учасника процедури закупівлі (договірної ціни), Позивач керувався пунктом 5.1. Настанови з визначення вартості будівництва, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 01.11.2021 № 281, яким передбачено, що ціна пропозиції учасника процедури закупівлі (договірна ціна) розраховується на підставі нормативної потреби в трудових і матеріально-технічних ресурсах, необхідних для здійснення проектних рішень по об`єкту будівництва, та поточних цін на них або з використанням укрупнених показників вартості робіт, обсяги та види яких передбачені затвердженою проектною документацією.
У разі складання ціни пропозиції учасника процедури закупівель з використанням укрупнених показників вартості робіт пункти 5.3 5.30 та 5.33 цієї Настанови не застосовуються.
Для розрахунку ціни пропозиції учасника процедури закупівлі (договірної ціни) замовник надає відомість обсягів робіт, відомість ресурсів до неї без цін або затверджену проектну документацію. За рішенням замовника відомість обсягів робіт може бути складена за міжнародною системою вимірювання, визначеною Замовником.
Для розрахунку ціни пропозиції учасника процедури закупівлі (договірної ціни) окремих видів капітальних ремонтів (див. пункт 3.10 цієї Настанови) замовник надає дефектний акт, форму якого наведено у додатку 29 цієї Настанови.
Ціна пропозиції учасника процедури закупівлі (договірна ціна) формується на підставі вартості будівельних робіт, до складу якої включаються прямі, загальновиробничі та інші витрати на будівництво об`єкта, прибуток, кошти на покриття адміністративних витрат будівельних організацій, кошти на покриття ризиків у випадках, передбачених у пункті 4.40 цієї Настанови, кошти на покриття додаткових витрат, пов`язаних з інфляційними процесами, кошти на сплату податків, зборів, обов`язкових платежів.
У ціні пропозиції учасника процедури закупівлі (договірній ціні) окремим розділом враховуються також кошти на покриття витрат, пов`язаних з придбанням та доставкою на об`єкт будівництва устаткування, меблів та інвентарю, забезпечення яким покладається на учасника процедури закупівлі (підрядника).
На виконання вимог зазначеної Настанови позивачем складено по кожному об`єкту дефектний акт за формою, наведеною в Додатку 29 Настанови, в якому зафіксовані та обґрунтовані умови виконання робіт, та видало відповідний розпорядчий документ наказ, в якому також обґрунтовані умови виконання робіт, що дає достатні законні підстави для застосування підвищеного коефіцієнта 1.2.
З метою встановлення обґрунтованості застосування підвищувального коефіцієнту 1.2 для урахування впливу умов виконання будівельних робіт позивач надав висновок будівельно-технічних експертиз за результатами яких було встановлено що застосування підвищувального коефіцієнту 1.2 обґрунтовано та не суперечить законодавчим, нормативно-правовим актам, державним будівельним нормам і правилам, та договірним домовленостям.
Заяви від відповідача про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення позивача, відповідно до положень частини 8 статті 104 КАС України не надходило, підстав для неприйняття вказаних висновків до розгляду судом не встановлено.
Щодо пунктів 7 та 11 оскаржуваної вимоги в частині неправомірного нарахування та виплати директорам КП «Дніпровський метрополітен» додаткових видів оплати їх праці суд зазначає неступне.
Згідно приписам статті 2 Кодексу законів про працю України (далі КЗПП) працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно приписам статті 21 КЗПП трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем. Особливою формою трудового договору є контракт. Згідно статті 65 Господарського кодексу України у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт). Керівник Підприємства (директор) є працівником Підприємства, з яким укладено трудовий договір у вигляді контракту. Згідно статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Частиною 3 статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії та пільги.
Згідно статті 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників. Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Постанова КМУ №859 від 19.05.1999, якою визначені умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній та комунальній власності, надає керівникам органів місцевого самоврядування лише право встановлювати виключні умови оплати праці директорів комунальних підприємств і не може обмежувати можливість здійснення додаткових виплат (зокрема - надбавки за вислугу років) відповідно до умов колективного трудового договору, оскільки орган місцевого самоврядування не є його стороною, не може впливати на його зміст чи ігнорувати погоджені його сторонами умови.

Це також стосується і Положення про оплату праці керівників підприємств, що знаходяться в комунальний власності територіальної громади міста Дніпра, затвердженого Рішенням міської ради від 15 листопада 2017 року №66/26, яке є локальним актом органів міського самоврядування, що приймається на підставі законодавства України і не може суперечити основному нормативно правовому акту, яким є Кодекс законів про працю, а також Закону України «Про колективні договори і угоди» та умовам колективного договору, стороною якого є позивач.

Щодо пункт 8 оскаржуваної вимоги в частині безпідставного нарахування та виплати матеріального заохочення за виробничі результати праці працівникам КП «Дніпровський метрополітен», які прийняті на роботу та пропрацювали неповний робочий місяць у зв`язку з прийомом на роботу суд зазначає неступне.

Позивачем у відповідному Положенні про матеріальне заохочення, що є додатком до Колективного договору, визначено декілька умов нарахування даної надбавки. Рішення з цього питання приймається колегіально з обов`язковим узгодженням з профспілковим комітетом.

Стаття 5 Закону України «Про оплату праці» визначає системи організації оплати праці, однією з яких є Колективний договір. Стаття 96 Кодексу законів про працю України визначає системи оплати праці, які включають в себе тарифну та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників, та які погоджуються виборним органом профспілкової організації. Заохочення за успіхи в роботі є одним із важливих елементів трудової дисципліни і полягає у позитивному стимулюванні найманих працівників за сумлінну працю та успішне виконання ними своїх трудових обов`язків. При цьому чинне законодавство України не передбачає жодної заборони щодо виплати заохочень працівникам підприємства, як відпрацювали менш чим один місяць.

Крім того, суд зауважує, що вимагаючи від позивача у пункті 8 оскаржуваної вимоги усунити вказані порушення в нарахуванні і виплаті матеріального заохочення шляхом відшкодування певної суми на користь КП «Дніпровський метрополітен» відповідно до норм статей 130-136 КЗпП України, відповідач не врахував, що вказані правові норми визначають підстави та порядок відшкодування шкоди, яка заподіяна працівником підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків, а в даній ситуації шкода заподіяна самим роботодавцем, а не працівником, тому такі правові норми в спірних правовідносинах не можуть бути застосовані, навіть за умови, якщо зазначене в акті ревізії порушення нарахування і виплати надбавки мало місце.

Також Суд звертає увагу, що відповідно до положень статті 127 КЗпП України помилково виплачені працівнику кошти можуть бути утримані із заробітної плати такого працівника, але лише в тому випадку, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, і якщо наказ (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу про таке відрахування буде винесено не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми. Інших правових підстав для утримання чи стягнення з працівника коштів, які були зайво йому виплачені внаслідок помилки роботодавця, законодавство не передбачає.

Працівник не позбавлений права добровільно на свій розсуд повернути підприємству зайво сплачену йому підприємством суму, однак можливість реалізації працівником такого права не може бути покладена в основу вимоги органу державного фінансового контролю, яка направляється до підконтрольної установи з метою усунення виявлених ревізією порушень, оскільки усунення підконтрольною установою виявлених порушень не повинно залежати від реалізації працівником своїх прав.

Аналогічна правова позиція підтримана й Верховним Судом, зокрема у постанові від 06 грудня 2024 року (пункти 124-128) у справі №420/15205/23.

Щодо пункт 13 оскаржуваної вимоги в частині стягнення з ТОВ «Нефтек Трейд» коштів за договором від 11 січня 2022 року №НДВ-8/22 суд зауважує наступне.

За змістом частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального (пункт 2 цієї частини).

Таким чином, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за умов, що така зміна відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підставою для збільшення ціни є коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися. Передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним або збитковим.

Чинне законодавство у сфері публічних закупівель не визначає конкретного суб`єкта, наділеного виключними повноваженнями підтверджувати факт коливання ціни товару на ринку, так само як і не визначена законодавством форма документу, яким цей факт може бути підтверджений.

Відповідач, обґрунтовуючи безпідставність збільшення ціни за одиницю товару за договором від 11 січня 2022 року №НДВ-8/22 з ТОВ «НЄФТЕК ТРЕЙД», дійшов помилкового висновку, що Позивач документально не підтвердив факту коливання цін на ринку бензину та дизельного палива, а надані ТОВ «НЄФТЕК ТРЕЙД» довідки та експертні висновки Торгово-промислової палати України не можуть використовуватися для підтвердження цього факту, позаяк не містять необхідних відомостей щодо коливання ціни цього товару на ринку. При цьому відповідач, не зазначив який конкретно документ потрібен для такого підтвердження і не послався на норму закону, яка передбачає виключний перелік таких документів.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, зокрема у постановах від 29 березня 2019 року у справі № 826/6926/17, від 23 січня 2020 року у справі № 907/788/18 та від 05 липня 2021 року у справі № 826/11063/17, 21 серпня 2024 року у справі №440/11406/23 згідно з якою експертний висновок (довідка) торгово-промислової палати про ціну на товар/коливання такої ціни на ринку є достатнім доказом для обґрунтованості змін до договору закупівлі.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову Комунального підприємства «Дніпровський метрополітен» в частині визнання протиправними та скасування пунктів 1,2,3,4,5,6,7,8,9,11 та 13 вимоги Державної аудиторської служби України «Про усунення виявлених порушень» від 24.03.2025 року №000600-14/3704-2025.

Позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування пунктів 10,12,14 та 15 вимоги Державної аудиторської служби України «Про усунення виявлених порушень» від 24.03.2025 року №000600-14/3704-2025 є необґрунтованими, оскільки вимоги, вказані в цих пунктах, позивачем на момент подання позову визнані та виконані, спір між сторонами в цій частині відсутній, а законні права та інтереси позивача в цій частині судового захисту не потребують.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Керуючись ст. 242-246, 255, 295 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Комунального підприємства «Дніпровський метрополітен» Дніпровської міської ради (49038, м. Дніпро, вул. 128-ї Бригади Тероборони, 8, ) до Державної аудиторської служби України (04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 4, ) про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати письмову вимогу Державної аудиторської служби України «Про усунення виявлених порушень» від 24.03.2025 року № 000600- 14/3704-2025, за актом ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності комунального підприємства «Дніпровський метрополітен» Дніпровської міської ради за період з 01 листопада 2020 року по 30 вересня 2024 року в частині пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 13.

У задоволенні решти вимог позивача - відмовити.

Стягнути на користь Комунального підприємства «Дніпровський метрополітен» Дніпровської міської ради (49038, м. Дніпро, вул. 128-ї Бригади Тероборони, 8, ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної аудиторської служби України (04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 4, ) документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1514,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку з перебування судді Ніколайчук С.В. на навчанні з 22.09.2025 по 26.09.2025 , повний текст рішення складено 29.09.2025 року.

Суддя С.В. Ніколайчук