Справа № 140/9584/25
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року ЛуцькСправа № 140/9584/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) з наступними позовними вимогами:

1) визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті грошового забезпечення (щомісячних основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення), за період з 15.09.2020 по 09.08.2025, при обчисленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704;

2) зобов`язати здійснити з 15.09.2020 по 09.08.2025 включно перерахунок грошового забезпечення (щомісячних основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення), виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року виплати грошового забезпечення, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб», та провести їх виплату з урахуванням раніше сплачених сум. з урахуванням виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004;

3) визнати протиправною бездіяльність щодо неврахування при обчисленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, при обрахунку одноразових грошових допомоги на оздоровлення за 2020-2025 роки, матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2025 року, одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 повних календарних роки служби, відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за кожний повний календарний рік служби, грошової компенсації за 100 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за 84 календарних дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (за 2020-2025 роки) яка надається згідно пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», нарахованих згідно наказу № 231 від 09.08.2025;

4) зобов`язати провести перерахунок та здійснити виплату грошових допомог на оздоровлення за 2020- 2025 роки, матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2025 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за чотири повних календарних роки служби, грошової компенсації за 100 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за 84 календарних дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (за 2020-2025 роки), яка надається згідно пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» , нарахованих згідно наказу №231 від 09.08.2025 з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30 серпня 2017 року №704, з урахуванням раніше виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Позивач зазначає, що проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 з 15.09.2020 по 09.08.2025. Вважаючи, що станом на 09.08.2025 - день виключення його зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , відповідач не провів з ним повного та остаточного розрахунку, зокрема, за період служби з 15.09.2020 по 09.08.2025- при обчисленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням та при нарахуванні щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення протиправно не застосував розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704, допустив інші порушення його прав, тому позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 28.08.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

Представник відповідача у відзиві позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими, безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції вказав, що відповідно до рішень Міністра оборони України №248/291 від 14.01.2020, №248/612 від 27.01.2021, №248/1210 від 04.03.2022, №2683 від 01.02.2023, 183/уд від 16.01.2024, №15буд від 09.01.2025, щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту України у 2020, 2021, 2022, 2023, 2024, 2025 роках відповідно встановити: оклади за військовим званням, посадові оклади, надбавку за вислугу років, інші щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260. Також відповідно до вимог п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» встановлено, «що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 01.01,2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками «1,12,13 і 14».

Додатково повідомив, що при обчисленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням ОСОБА_1 в 2020-2025 роках тарифний коефіцієнт посадового окладу та тарифний коефіцієнт за військове звання множився на розмір прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018.

Грошове забезпечення за 2020-2025 роки розраховане, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму, встановленого станом на 01.01.2018.

Грошова допомога на оздоровлення за 2020-2025 роки розраховувалась, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року. За 2020 рік - не виплачувалась; 2021 рік - 26673,80 грн.; 2022 рік - 17337,90 грн.; 2023 рік - 26436,60 грн.; 2024 рік - 26436,60 грн.; 2025 рік - 26436,60 грн.

Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік не виплачувалась; 2021 рік виплачувалась у розмірі окладу за військовим званням (розраховувався, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року) - 1020,00 грн.; за 2022 рік у розмірі сталої величини в межах фінансування на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на 2022 рік - 8096,93 грн.; за 2023-2025 роки не виплачувалась.

З урахуванням наведеного, відповідач просив у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до таких висновків.

Суд встановив, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 12.05.2025 №231 (по стройовій частині), позивача було виключено 09.08.2025 із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 і всіх видів забезпечення. Таким чином, як вбачається із витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 15.09.2020 №195 (по стройовій частині), витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 09.08.2025 №231 (по стройовій частині), в період від 15.09.2020 по 09.08.2025 позивач дійсно проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 та перебував на грошовому забезпеченні у відповідача.

Вважаючи, що в ході проходження військової служби обчислення і виплату грошового забезпечення, грошових допомог на оздоровлення за 2020-2025 роки, матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2025 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за чотири повних календарних роки служби, грошової компенсації за 100 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за 84 календарних дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (за 2020-2025 роки), яка надається згідно пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» здійснено з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється Законом України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII).

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту.

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються всіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Приписами статті 2 Закону №2011-XII визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно приписів до частини третьої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

З 01.03.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704), якою підвищено грошове забезпечення відповідних категорій осіб рядового і начальницького складу та закладено механізм щорічного збільшення його розміру у подальшому.

Так, відповідно до пункту 4 цієї Постанови у редакції, що була чинною до 24.02.2018, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

З 24.02.2018 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України №103 (далі - Постанова №103), пунктом 6 якої пункт 4 Постанови №704 викладено в новій редакції, яка передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Отже, з 24.02.2018 змінено розрахункову величину, з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, а саме замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року) передбачено використання розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року.

Водночас Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнав протиправним та нечинним пункт 6 Постанови №103.

Наведене свідчить, що, починаючи з 29.01.2020, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються, як правило, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року. Лише у тому разі, якщо розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб є меншим ніж 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, для проведення відповідних розрахунків використовується величина, яка дорівнює 50 відсоткам розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (далі -Закон №1774-VIII) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом (01.01.2017) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

З аналізу наведених правових норм висновується, що з 29.01.2020 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями слід визначати шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704.

Таким чином, ураховуючи зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема згідно із Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» , «Про Державний бюджет України на 2021 рік» «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік», «Про Державний бюджет України на 2025 рік» виникли підстави для перерахунку грошового забезпечення, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, висловлених, зокрема, у постановах від 19.10.2022 та від 15.06.2023 у справах №400/6214/21 та №380/13603/21 відповідно.

Верховний Суд у постанові від 15.11.2023 у справі №120/965/22-а звернув увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів розрахованих, згідно з Постановою №704, жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом саме на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

Так, статтями 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 02.12.2021 №1928-IX, «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 03.11.2022 №2710-IX, Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-IX, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-IX, «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №2710-IX установлено з 1 січня прожитковий мінімум для працездатних осіб 2 102,00 грн, 2 270,00 грн, 2 481,00 грн, 2 684,00 грн, 2 920,00 грн відповідно.

Проте суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704» внесено зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та викладено абзац перший в такій редакції:

«4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 набрала чинності 20.05.2023.

Таким чином, з 20.05.2023 застосовується редакція пункту 4 Постанови №704, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.»

Виходячи з викладеного, слідує, що з 29.01.2020 по 19.05.2023 відновлена дія такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням, як прожитковий мінімумом для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року.

Суд враховує, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24 визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24 залишено без змін.

Відповідно до частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Частинами 1, 2, 6 статті 57 Закону України «Про правотворчу діяльність» встановлено, що дія нормативно-правового акта у часі - це реалізація нормативно-правового акта щодо суспільних відносин, що виникли після набрання ним чинності або до набрання ним чинності і тривали станом на дату набрання актом чинності. Дія нормативно-правового акта поширюється на суспільні відносини, що виникли (тривають) після набрання ним чинності, якщо інше не передбачено Конституцією України чи законом.

Дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання ним чинності, якщо інше не передбачено законом, і закінчується моментом припинення його дії.

У разі якщо припинення дії нормативно-правового акта здійснюється на підставі рішення суду, дія нормативно-правового акта припиняється з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24 набрало законної сили 18.06.2025.

Враховуючи вищенаведене, у період з 15.09.2020 по 19.05.2023 та з 19.06.2025 по 09.08.2025 грошове забезпечення позивача та його складові мали обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025, а тому позовні вимоги в цій частині є підставними та підлягають задоволенню. При цьому вимоги позивача про нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 20.05.2023 по 18.06.2025 із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024, «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025 є необґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити, з врахуванням судом норм пункту 4 Постанови №704 в редакції, чинній з 20.05.2023.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 шляхом визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 15.09.2020 по 19.05.2023 та з 19.06.2025 по 09.08.2025, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого відповідними законами України про Державний бюджет України станом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2025 та зобов`язання зазначеного відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 15.09.2020 по 19.05.2023, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2025 згідно із статтею 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2025 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язати провести перерахунок та здійснити виплату грошових допомог на оздоровлення за 2020- 2025 роки, матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2025 роки, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.1, 6 Розділу 23 Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Відповідно до п.п.1, абз.3 п.7 Розділу 24 Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Зважаючи, що допомога для оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань обраховується в розмірі місячного грошового забезпечення, суд дійшов висновку, що позивач має право на її перерахунок, яка була нарахована за період з 15.09.2020 по 19.05.2023 та з 19.06.2025 по 09.08.2025, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого Законом станом на 01 січня відповідного року.

Судом враховано, що грошова допомога на оздоровлення за 2020-2025 роки розраховувалась, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року. За 2020 рік - не виплачувалась; 2021 рік - 26673,80 грн.; 2022 рік - 17337,90 грн.; 2023 рік - 26436,60 грн.; 2024 рік - 26436,60 грн.; 2025 рік - 26436,60 грн. Разом з тим, грошова допомога на оздоровлення за 2023 рік, 2024 рік нарахована, під час дії постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481, тому перерахунку не підлягає.

Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік не виплачувалась; 2021 рік виплачувалась у розмірі окладу за військовим званням (розраховувався, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року) - 1020,00 грн.; за 2022 рік у розмірі сталої величини в межах фінансування на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на 2022 рік - 8096,93 грн.; за 2023-2025 роки не виплачувалась.

Щодо позовної вимоги зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу: одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за чотири повних календарних роки служби, грошової компенсації за 100 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за 84 календарних дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (за 2020-2025 роки), яка надається згідно пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» , нарахованих згідно наказу №231 від 09.08.2025, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону України №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як вбачається із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №231 позивачу, відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за чотири повних календарних роки служби в розмірі - 52873,20 гривень. Нараховано грошову компенсацію за 100 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, грошову компенсацію за 84 календарних дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (за 2020-2025 роки)

Суд зауважує, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24 визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24 залишено без змін.

Тобто, з 18.06.2025 слід розраховувати грошове забезпечення та інші надбавки і доплати, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.

Таким чином, суд зазначає, що розмір одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби залежить від розміру щомісячних основних видів грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років) і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за особливості проходження служби, премії).

Отже, надаючи правову оцінку вищевикладеним нормам та встановленим обставинам, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно здійснив обчислення та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 15.09.2020 по 19.05.2023 та з 19.06.2025 по 09.08.2025, застосовуючи механізм обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, визначений постановою КМУ №704, з урахуванням розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01.01.2018, при цьому допускаючи помилкове тлумачення положень нормативно-правових актів у зв`язку із скасуванням у судовому порядку п. 6 постанови КМУ № 103.

Неправильне обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням вплинуло на розмір щомісячних основних (надбавки за вислугу років) і додаткових (надбавки за особливості проходження служби; премії) видів грошового забезпечення, одноразових додаткових (грошової допомоги на оздоровлення; грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні) видів грошового забезпечення, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій при звільненні.

В силу вимог пункту 14 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Таким чином, вищевказані види грошового забезпечення за період з 15.09.2020 по 19.05.2023 та з 19.06.2025 по 09.08.2025 підлягають перерахунку та виплаті відповідачем на користь позивача з урахуванням раніше сплачених сум.

Стосовно вимоги позивача щодо виплатити грошового забезпечення, із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб, суд зазначає наступне.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина 3 статті 9 Закону №2011-XII).

Згідно статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Пункт 3 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (у редакції чинній станом на момент спірних правовідносин): виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Пункти 4 та 5 Порядку №44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Відповідно до п. 168.5 ст.168 ПК України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Із огляду на зазначене, ВЧ НОМЕР_1 зобов`язана при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 перерахованого грошового забезпечення та інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби, компенсувати їй у повному обсязі суму податку на доходи фізичних осіб, оскільки право на неї було набуте під час проходження військової служби та останній повинен був її отримати при звільненні, однак не отримав з вини відповідача.

Зважаючи на вищенаведене, втрата позивачем статусу військовослужбовця на час виплати йому вказаних виплат, не звільняє відповідача компенсувати позивачу суму податку на доходи фізичних осіб, оскільки саме бездіяльність відповідача призвела до виплати позивачеві такої вже після звільнення з військової служби та як наслідок після втрати статусу військовослужбовця. Отже, дану позовну вимогу слід задовольнити.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Колегія суддів приймає до уваги Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Судова колегія, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, суд вважає, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено правомірність своїх дій, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають до часткового задоволення з вищенаведених мотивів та підстав.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення (щомісячних основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення), за період з 15.09.2020 по 19.05.2023 та з 19.06.2025 по 09.08.2025, при обчисленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30 серпня 2017 року №704.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 з 15.09.2020 по 19.05.2023 та з 19.06.2025 по 09.08.2025 включно перерахунок грошового забезпечення (щомісячних основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення), виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року виплати грошового забезпечення, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування при обчисленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням ОСОБА_1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, при обрахунку одноразових грошової допомоги на оздоровлення за 2021, 2023, 2025 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021-2022 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 повних календарних роки служби, відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за кожний повний календарний рік служби, грошової компенсації за 100 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за 84 календарних дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (за 2020-2025 роки) яка надається згідно пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» , нарахованих згідно наказу №231 від 09 серпня 2025 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та здійснити виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2021, 2023, 2025 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021-2022 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за чотири повних календарних роки служби, грошової компенсації за 100 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за 84 календарних дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (за 2020-2025 роки), яка надається згідно пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», нарахованих згідно наказу №231 від 09 серпня 2025 року, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, з урахуванням раніше виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя В.В. Дмитрук