Справа № 160/12327/25
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2025-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
30.04.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 , в якому позивач просить:
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в управлінні патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції на посаді інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону №1 управління патрульної поліції у м. Києві проходив службу ОСОБА_1 . Згідно наказу Департаменту патрульної поліції від 27.02.2025 № 354 о/с відповідач звільнений зі служби.
Враховуючи, що на час проходження служби в ДПП, відповідачем на законних підставах було набуто спеціальні засоби для виконання ним службових обов`язків із забезпечення публічної безпеки та порядку, але у зв`язку із звільненням останнього зі служби, підстава володіння відповідачем спеціальними засобами відпала. Отже, відповідач зобов`язаний повернути майно, яке на даний час перебуває у його володінні. Таким чином, у зв`язку зі звільненням відповідача зі служби, ДПП завдано майнової шкоди на загальну суму 38 176,50 грн. у зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
Копія ухвали про відкриття провадження направлена на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення.
05.06.2025 на адресу суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання», який долучений до матеріалів справи.
Відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Будь-яких клопотань та відзиву на позов у встановлений судом строк до суду не надходило, причин поважності його неподання також не повідомлено.
Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України; повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв та/або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного, ст. ст. 128 - 131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи.

Згідно положень ст. 262 КАС України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що наказом від 27.02.2025 №354 о/с по особовому складу відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0152127), інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону №1 полку №1 управління патрульної поліції у місті Києві, з 27.02.2025.

Відповідно до довідок про вартісну оцінку завданої шкоди від 25.01.2025 №№8,10,20,34,50 встановлена вартісна оцінка завданої шкоди відповідачем, з урахуванням строку експлуатації спеціальних засобів, а саме: палиця гумова «ПГ-М» - 1 шт., вартісною оцінкою завданої шкоди ДПП - 165,00 грн. (номенклатурний номер ), кайданки металеві «БР-М-92» №BI 150245 - 1 комплект., вартісною оцінкою завданої шкоди ДПП - 594,00грн. (номенклатурний номер 313118), бронежилет 2 класу захисту «СТРАЖ ПМ/ТТ п. 001 №0791 - 1 шт., вартісною оцінкою завданої шкоди ДПП - 3 750 грн. (номенклатурний номер 111601853), газовий балон «Терен 4-м» - 1 шт., вартісною оцінкою завданої шкоди ДПП - 39,60 грн. (номенклатурний номер ), бронежилет «Police - 5М» №2457- 1 шт., вартісною оцінкою завданої шкоди ДПП - 34 176, 50 грн. (номенклатурний номер 3).

Згідно до Розділу І Інструкції з організації забезпечення, зберігання та експлуатації озброєння в Національній поліції України, затвердженої наказом МВС України від 11.10.2018 №828, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.11.2018 за № 1249/32701, спеціальні засоби - засоби, що можуть використовуватися поліцейськими для виконання своїх повноважень, перелік яких визначено пунктами 1-6, 8-12 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про Національну поліцію».

Пунктами 1, 3, 4 ст. 42 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII визначено, що для виконання своїх повноважень поліцейські можуть використовувати також такі спеціальні засоби: гумові та пластикові кийки, засоби обмеження рухомості (кайданки, сітки для зв`язування тощо), засоби, споряджені речовинами сльозогінної та дратівної дії.

Відповідно до пп. 3 п. 2 Розділу IV Інструкції, підставами для видачі поліцейському зброї, боєприпасів, спеціальних засобів та засобів індивідуального захисту є також рапорти на ім`я керівника органу (підрозділу) поліції щодо видачі зброї окремим поліцейським для виконання службових завдань, чищення зброї (на підставі затверджених графіків) з резолюцією керівника про видачу.

Отже, спеціальні засоби та засоби індивідуального захисту були передані відповідачу для забезпечення ним публічної безпеки та порядку, виконання функцій покладених на нього посадовою інструкцією та іншими нормативно-правовими актами, що регламентують діяльність працівників Національної поліції України.

Судом встановлено, що при звільненні майно, яке належить позивачу, отримане відповідачем для виконання службових обов`язків, останнім повернуто не було.

Абзацом 2 п. 4 Розділу V Інструкції передбачено, що у разі переведення чи переміщення поліцейського до іншого органу (підрозділу) поліції або звільнення зі служби в поліції видана та закріплена за ним зброя, боєприпаси підлягають здаванню до КЗЗ за місцем одержання. Спеціальні засоби, картка-замісник та відповідне спорядження здають відповідальному за озброєння, про що він робить відмітки в облікових документах.

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За змістом ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Як зазначав Верховний Суд, норми ст. ст. 1212, 1213 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.).

Водночас у постанові ВСУ від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 суд відзначив, що конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл. 83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку, що норми ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Разом з тим, суд звертає увагу на правову позицію у подібних правовідносинах, висловлену Верховним Судом у постанові від 29.01.2019 у справі № 922/536/18: « 26. Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підставі (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов, набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого), набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно надавалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна».

Враховуючи, що на час проходження служби в ДПП відповідачем на законних підставах було набуто спеціальні засоби та засоби індивідуального захисту для виконання ним службових обов`язків із забезпечення публічної безпеки та порядку, але у зв`язку із звільненням останнього зі служби підстава володіння відповідачем спеціальними засобами та засобами індивідуального захисту відпала, суд вважає позовні вимоги такими, що необхідно задовольнити.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна.

Відповідно до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 139, 241-243, 255, 295, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) про зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити повністю.

Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) повернути палицю гумову «ПГ-М» - 1 шт., вартісною оцінкою завданої шкоди ДПП - 165,00 грн. (сто шістдесят п`ять гривень нуль копійок) (номенклатурний номер ), кайданки металеві «БР-М-92» №BI 150245 - 1 комплект., вартісною оцінкою завданої шкоди ДПП - 594,00грн. (п`ятсот дев`яносто чотири гривні нуль копійок) (номенклатурний номер 313118), бронежилет 2 класу захисту «СТРАЖ ПМ/ТТ п. 001 №0791 - 1 шт., вартісною оцінкою завданої шкоди ДПП - 3 750 грн. ( три тисячі сімсот п`ятдесят гривень нуль копійок) (номенклатурний номер 111601853), газовий балон «Терен 4-м» - 1 шт., вартісною оцінкою завданої шкоди ДПП - 39,60 грн. (тридцять дев`ять гривень шістдесят копійок) (номенклатурний номер ), бронежилет «Police - 5М» №2457- 1 шт., вартісною оцінкою завданої шкоди ДПП - 34 176, 50 грн. (тридцять чотири тисячі сто сімдесят шість гривень п`ятдесят копійок) (номенклатурний номер 3).

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 07.07.2025.

Суддя О.В. Царікова