Справа № 640/12056/22
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2025 року м. Київ № 640/12056/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,

за участю представників сторін:

позивача Лахтурова І.В.

представника позивача Симонова Т.М.

від відповідача 1 Бонка В.В.

від відповідача 2 Ліщук О.В.

від відповідача 3 не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової служби України,

Головного управління ДПС у м. Києві,

ДПІ в Оболонському районі у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовом до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у м. Києві, ДПІ в Оболонському районі Київської області ГУ ДПС у місті Києві, з врахуванням змін позовних вимог, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДПІ у Оболонському районі у місті Києві ГУ ДПС у місті Києві № 133 від 22 червня 2016 року про анулювання свідоцтва реєстрації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну податкову службу України, ГУ ДПС у місті Києві поновити реєстрацію платника єдиного податку другої групи ФОП ОСОБА_1 з моменту анулювання, з 30 червня 2016 року та відновити відомості в реєстрі платників єдиного податку ФОП ОСОБА_2 ;

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві: від 07.02.2022 року № , від 07 лютого 2022 року № , від 07 лютого 2022 року № , від 07 лютого 2022 року № , від 07 лютого 2022 року № ;

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві № від 07.02.2022, рішення № від 07 лютого 2022 року, рішення № 057-4507095 від 07 лютого 2022 року;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2022 року № 05739;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 27 березня 2023 року №0-2615;

- стягнути на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що висновки акта не ґрунтуються на документах первинного обліку, є необ`єктивними, протиправними, здійснені виключно на підставі суб`єктивного судження та припущень фахівців, що здійснювали перевірку, а винесені на підставі акта перевірки податкові повідомлення рішення є безпідставними та незаконними. Просить суд задовольнити вимоги.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.08.2022 відкрито провадження в адміністративній справі № 640/12056/2 та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання. Також суд зобов`язав ДПІ Оболонського району ГУ ДПС у місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) подати до Окружного адміністративного суду міста Києва копію рішення ДПІ у Оболонському районі міста Києва ГУ ДПС у місті Києві № 133 від 22 червня 2016 року про анулювання свідоцтва реєстрації платника єдиного податку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.08.2022 суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», який набрав чинності 15.12.2022 (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На адресу Київського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа № 640/12056/22, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Пановій Г.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 відкрито провадження в адміністративній справі № 640/12056/22, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідачі у відзивах на позов позовні вимоги не визнали. Вказали, що діяли в межах, у порядку та спосіб, встановлений законодавством. Крім того, Головне управління ДПС у м. Києві зазначило, що висновки посадових осіб, викладені в акті перевірки ґрунтуються на досліджених первинних документах, підтверджені відповідною податковою інформацією, а відтак є законними та обґрунтованими. Тому, прийнявши оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства та у межах наданих повноважень, просили суд у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Протокольною ухвалою від 12.06.2025 суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу по суті заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представники відповідачів проти позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.

ОСОБА_1 , з 01 січня 2012 року перейшла на спрощену систему оподаткування, ставка єдиного податку 2 група, 20 відсотків, місце провадження господарської діяльності: АДРЕСА_1 .

Свідоцтво платника єдиного податку серія А №947713, код ЄДРПОУ , видане ДПІ у Оболонському районі міста Києва ДПС. Дата виписки свідоцтва 22 травня 2012 року.

Види господарської діяльності:

51.46.0 Оптова торгівля фармацевтичними товарами

52.32.0 Роздрібна торгівля медичними та ортопедичними товарами

52.31.0 Роздрібна торгівля фармацевтичними товарами

52.120 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту.

Позивачка припинила діяльність фізичної особи-підприємця з 02.09.2020 року, про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності платника податків внесено запис: № від 02 вересня 2020 року.

В січні 2022 року позивачка отримала акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки від 22 грудня 2021 року №94183/Ж5/26-15-07-09-05/ щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2016 року по 02 вересня 2020 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 02.09.2020 року.

На підставі вказаного акта, встановлено порушення:

1) пп.49.18.5, п.49.18 статі 49 та п.п. 177.5.2. п.177.5, статті 177 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755 зі змінами та доповненнями (далі ПК України), а саме не подання податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 (ліквідаційна) роки;

2) п.177.1, п 177.2 статі 177 ПК України - занижено податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за період з 01.07.2016 року по 02.09.2020 року у сумі 666 071,63 грн;

3) п.16 пр.1. підр.10 розділу XX ПК України - занижено та не сплачено військовий збір в розмірі 55 505,97 грн, в тому числі по періодах:

з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року - 7 929,53 грн,

2017 рік - 14 288,10 грн, 2018 рік - 14 517,84 грн, 2019 рік - 13 807,47 грн,

з 01.01.2010 року по 02.09.2020 року - 4963,03 грн.

4) ст.6. п.2 п.п. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 2464 від 08.07.2010 року, а саме не своєчасне подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску за 2014,2020 (ліквідаційний) роки, подання звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску за 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 рік (ліквідаційний) за невстановленою формою;

5) абз. 3 п.8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» від 08 липня 2010 року зі змінами та доповненнями, а саме ненараховано єдиного внеску в сумі 473 625,22 грн, в тому числі по періодах: 2016 рік у сумі 46 728,00 грн, 2017 рік у сумі 92 829,00 грн, 2018 рік у сумі 137 602,08 грн, 2019 рік у сумі 154 234,08 грн, з 01 січня 2020 року по 02 вересня 2020 року в сумі 42 232,06 грн;

6) абз. 1 ч.8 ст. 9 Закону України від 8 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами до доповненнями, а саме несвоєчасна сплата нарахованих сум єдиного внеску протягом 2013-2016 років;

7) п.44.1, п.44.3. ст. 44 ПК України в частині не надання документів на перевірку;

8) п.181.1, ст.181, п.183.2, п.183.4 статті 183, ст.187 п.201.8.статті 201 ПК України - не визначено суму ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету у розмірі 585 232 грн.

На підставі акта про результати документальної позапланової невиїзної перевірки від 22 грудня 2021 року № 94183/Ж5/26-15-07-09-05/ платника податків ОСОБА_1 , Головним управлінням ДПС у місті Києві були винесені податкові повідомлення-рішення:

- від 07.02.2022 року № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатом річного декларування на загальну суму 832 589, 54 грн, з яких 666 071,63 грн податкові зобов`язання та 166 517,91 грн за штрафними санкціями;

- від 07 лютого 2022 року № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 69 382, 46 грн, з яких за податковими зобов`язаннями 55 505,97 грн, та штрафні санкції на суму 13 876,49 грн;

- від 07 лютого 2022 року № за платежем адміністративні санкції в розмірі 1020 грн. штрафу за порушення платником податку п.85.2 ст. 5 розділ ІІ ПК України в частині не надання на перевірку документів;

- від 07 лютого 2022 року № штраф в розмірі 1700,00 грн за платежем податок з доходів фізичних осіб;

- від 07 лютого 2022 року № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 731 540, 00 грн, з яких за податковими зобов`язаннями 585 232,00 грн, та штрафні санкції 146 308,00 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за період з 20 січня 2014 року по 28 березня 2016 року в сумі 3537,30 грн;

- рішення № від 07 лютого 2022 року про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в розмірі 1020,00 грн;

- рішення № 057-4507095 від 07 лютого 2022 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску: штрафні санкції в таких розмірах 136 846, 25 грн;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2022 року № 05739 на загальну суму 473 625, 22 грн.

Процедурою адміністративного оскарження шляхом направлення скарги до ДПС України, передбаченою ст. 56 ПК України, позивачка не користувалась.

Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення, позивачка звернулась з вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Згідно змісту ст. 62 ПК України, одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, далі - ПК України).

Згідно з пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до абз. 1 п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 ст. 75 ПК України встановлено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Згідно п. 86.1 ст. 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

В ході розгляду справи, представник відповідача акцентував увагу на тому, що у позивачки наявний податковий борг на кожне перше число місяця протягом двох наступних послідовних кварталів (з 01.01.2016 року по 01.06.2016 року): на 01.01.2016 року - 666,64 грн, на 01.02.2016 року - 942,24 грн, на 01.03.2016 року - 1217,84 грн, на 01.04.2016 року - 1493,44 грн, на 01.05.2016 року - 1769,0 грн, на 01.06.2016 року - 2044,64 грн.

Водночас вказані твердження спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема: копіями платіжних доручень-банківських квитанцій про сплату єдиного соціального внеску за 2016-2020 роки, копії платіжних доручень - банківських квитанцій про сплату єдиного соціального внеску поквартально за 2016-2020 роки, копії звітності: звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016-2020 роки.

При цьому Головне управління ДПС у м. Києві не надало суду доказів наявності такого боргу. На запитання суду яка точна сума заборгованості рахується за позивачкою та якими саме документами це підтверджується представник відповідача пояснити суду не змогла та відповідних документів суду не надала.

За результатами перевірки платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 складено акт, у висновках якого визначено, що платником єдиного податку порушено умови перебування на спрощеній системі оподаткування та податковим органом прийнято рішення 22.06.2016 року №133, яким виключено ФОП ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку.

З цього приводу, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до п. 86.1 ст. 86 Податкового кодексу України, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.

Строк складення акта (довідки) про результати перевірки не зараховується до строку проведення перевірки, встановленого цим Кодексом (з урахуванням його продовження).

У разі незгоди платника податків з висновками акта (довідки) такий платник зобов`язаний підписати такий акт (довідку) перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта (довідки) або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.

Згідно п. 86.4 ст. 86 Податкового кодексу України, акт (довiдка) документальної невиїзної перевiрки складається у двох примiрниках, пiдписується посадовими особами органу державної податкової служби, якi проводили перевiрку, та реєструється в органi державної податкової служби протягом п`яти робочих днiв з дня, що настає за днем закiнчення установленого для проведення перевiрки строку (для платникiв податкiв, якi мають фiлiї та/або перебувають на консолiдованiй сплатi, - протягом 10 робочих днiв).

Відповідно до п. 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України, в разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

Згідно з п. 44.7 ст. 44 Податкового кодексу України, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення та/або додаткові документи розглядаються контролюючим органом протягом семи робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень.

Платник податків (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень та/або додаткових документів, про що такий платник податків зазначає у запереченнях та/або листі про надання додаткових документів в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу.

У разі якщо платник податків виявив бажання брати участь у розгляді його заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів, зазначивши про це в запереченні та/або листі про надання додаткових документів у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, контролюючий орган зобов`язаний повідомити такому платнику податків про місце і час проведення такого розгляду. Таке повідомлення надсилається платнику податків не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від нього заперечень та/або листа про надання додаткових документів у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, але не пізніше ніж за чотири робочі дні до дня їх розгляду. Повідомлення має бути надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, оскаржуване рішення прийнято контролюючим органом 22.06.2016.

Водночас, доказів направлення відповідачем та отримання позивачем спірного рішення до справи не надано. Матеріали справи також не містять таких доказів.

Отже, відповідач, в порушення положень ст. 86 Податкового кодексу України, позбавив позивачку права на подачу заперечень до акта та/або додаткові документи, які підтверджували б відсутність податкового боргу.

Позивачка неодноразово зверталась до відповідачів з запитами про надання копії спірного рішення, що підтверджується копіями запитів, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні, представник відповідача повідомила, що неотримання копії оскаржуваного рішення обґрунтовується тим, що станом на 2022 рік цей документ було знищено у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Доказів отримання рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку, відповідачами суду не надано. Матеріали справи таких доказів теж не містять.

Суд зауважує, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв`язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування.

Однак, таких доказів відповідач суду не надала.

З огляду на той факт, що позивачкою вчасно сплачено єдиний податок за 2016-2020 роки,що підтверджується належними та допустимими доказами, а відповідачем не доведено наявність податкового боргу, суд приходить до висновку, що рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку винесено відповідачем передчасно, без достатнього дослідження всіх обставин справи та належних доказів, що є підставою для його скасування.

Отже, оскаржуване рішення ДПІ у Оболонському районі міста Києва ГУ ДПС у місті Києві №133 від 22 червня 2016 року про анулювання свідоцтва реєстрації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 не відповідає положенням ч. 2 ст. 2 КАС України та підлягає скасуванню як протиправне.

Відтак, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення від 22.06.2016 №133 підлягають задоволенню.

Крім того, суд звертає увагу, що у своєму позові позивачка просила суд зобов`язати Державну податкову службу України поновити реєстрацію платника єдиного податку другої групи ФОП ОСОБА_1 з моменту анулювання, з 30 червня 2016 року та відновити відомості в реєстрі платників єдиного податку ФОП ОСОБА_3 .

Згідно з положенням п. 191.1 ст. 191 ПК України та положенням «Про Державну податкову службу України» затвердженим постановою КМУ від 06.03.2019 №227, основними завданнями ДПС є: реалізація державної податкової політики, здійснення в межах повноважень, передбачених законом, контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків, зборів, платежів, державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері контролю за своєчасністю здійснення розрахунків в іноземній валюті в установлений законом строк, дотриманням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону.

Отже, функції щодо обліку платників податків віднесено до структурного підрозділу територіального органу ДПС. Відтак, позовна вимога щодо зобов`язання Державної податкової служби України поновити реєстрацію платника єдиного податку другої групи ФОП ОСОБА_1 з моменту анулювання, з 30 червня 2016 року та відновити відомості в реєстрі платників єдиного податку ФОП ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Стосовно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимог та рішень про застосування штрафних санкцій, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 291.2 ст. 291 ПК України (на час виникнення спірних правовідносин), спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Згідно ч. 3 п. 291.4 ст. 291 ПК України, до другої групи платників єдиного податку належать фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб та обсяг доходу не перевищує 1 000 000 гривень.

Відповідно до п.293.1 ст. 293 ПК України, ставки єдиного податку для платників першої групи встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року, другої групи - у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, третьої групи - у відсотках до доходу (відсоткові ставки).

Згідно п. 293.2 ст. 293 ПК України, фіксовані ставки єдиного податку встановлюються сільськими, селищними, міськими радами для фізичних осіб підприємців, які здійснюють господарську діяльність, залежно від виду господарської діяльності, з розрахунку на календарний місяць: для другої групи платників єдиного податку не більше 20 відсотків розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів:

1) податку на прибуток підприємств;

2) податку на доходи фізичних осіб у частині доходів (об`єкта оподаткування), що отримані в результаті господарської діяльності фізичної особи та оподатковані згідно з цією главою;

3) податку на додану вартість з операцій з постачання товарів, робіт та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, крім податку на додану вартість, що сплачується фізичними особами та юридичними особами, які обрали ставку єдиного податку, визначену підпунктом 1 пункту 293.3 статті 293 цього Кодексу;

4)земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності;

5) збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності;

6) збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства.

Пунктом 4 ч. 1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI визначено, що базою оподаткування єдиним внеском для фізичних осіб-підприємців, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб- підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI).

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для винесення податковим органом позивачці податкових повідомлень-рішень, прийняття вимог та рішень про застосування штрафних санкцій стали висновки про порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 умов перебування на спрощеній системі оподаткування із відповідним переведенням позивачки на загальну систему оподаткування та визначення сум чистого оподатковуваного доходу та сум понесених витрат.

Однак, враховуючи, що рішення №133 від 22.06.2016 про анулювання реєстрації платника єдиного податку та переведення позивачки на загальну систему оподаткування податковим органом здійснено протиправно, позивачка у встановленому законом порядку була зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності із обранням другої групи спрощеної системи оподаткування за ставкою 20%, відповідно відповідачем протиправно винесені податкові повідомлення-рішення, вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке.

Судова практика щодо стягнення (відшкодування) моральної шкоди в цивільних, господарських спорах у галузі адміністративного судочинства фундаментально побудовано на постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 №4 (з урахуванням унесених змін 2009 рок), однак під час розгляду кожної конкретної справи рішення ґрунтується на різних правозастосовних висновках, оскільки залежить від сукупності обставин і наявних у справі доказів.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб?єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

3 урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, 1173 ЦК України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Розмір моральної шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру майнових втрат (їх тривалості та можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, як то стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та ділових стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, докладені для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності, пропорційності (спів розмірності), виваженості та справедливості.

Аналізуючи матеріали справи та з?ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди та обов?язку її відшкодування, слід зважати на характер правовідносин, тривалість спору та тяжкості моральних страждань і переживань позивачки та з урахуванням невчинення у встановлені строки відповідачем покладеного на нього чинним законодавством обов?язку здійснення належних позивачці виплат, що фактично відповідачем не спростовано.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1. у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я;

2. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4. у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1.якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2.якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3.в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну Йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз?яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров?я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення їй моральної шкоди, а також наявності причинного зв?язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦІІК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Однак, позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв?язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов?язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

За змістом частини першої статті 73 і статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Однак, позивачка не надала суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю/діями відповідачів та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

При цьому, сам лише факт порушення прав позивачки не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивачкою належним чином не доведені факти заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Необхідно також врахувати правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягає застосуванню судами. Так, у п. 110 вказаного рішення, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Суд вважає, що відповідачем не доведено, а позивачкою спростовано правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимога та рішень про застосування фінансових санкцій, з огляду на що, такі податкові повідомлення-рішення прийняті Головним управління Державної податкової служби у м. Києві, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування фінансових санкцій є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги - в цій частині підлягають задоволенню.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

У позовній заяві позивачка просила суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

Разом із заявою представника позивачки подані відповідні докази щодо витрат на професійну правничу допомогу.

У силу вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 59 Конституції України регламентовано, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із частиною другою статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України, представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до статті 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4); інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6); представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9).

Згідно з положеннями статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами другою-третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За нормами частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 Кодексу).

Водночас у силу вимог частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, за нормами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За правилами частин сьомої, дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз указаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом установлено, що між позивачкою та Адвокатом 20.07.2022 укладено Договір про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокат зобов`язується надати клієнту консультаційні та правові послуги щодо захисту його інтересів, здійснювати представництво клієнта в судових інстанціях, на досудовому слідстві, виконавчому провадженні на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору по справі.

Згідно п. 6 пп.2 договору гонорар складається з суми вартості послуг, які узгоджені Сторонами в розмірі 100 000, 00 грн.

Згідно з п. 6 пп. 8 договору клієнт сплачує 50% розміру гонорару у день підписання умов даного договору про надання правової допомоги, і 50% розміру гонорару в термін 10-ти робочих днів після винесення рішення по справі.

У відповідності до положень статті 139 Кодексу, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До заяви долучено копії таких документів: договір про надання правничої допомоги ; ордер на надання правової допомоги; копія посвідчення адвоката; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; квитанція до прибуткового ордера №17 від 22.07.2022.

Відповідач заперечуючи проти клопотання позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, зазначив, що ця справа не є складною, а тому розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, а також вказували, що доказів понесення витрат на правову допомогу не було додано. Також відповідач зазначив, що спірні правовідносини у даній справі стосувалися виключно надання оцінки правомірності дій контролюючого органу. При цьому, на думку відповідача, обсяг нормативного регулювання спірних правовідносин також не є значним та зводиться до статей Податкового кодексу та інших нормативно-правових актів.

Суд зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу суд враховує: чи є достатньої складною дана справа; яка кількість епізодів правовідносин підлягала дослідженню та правовому аналізу; чи значний обсяг законодавства регулює правовідносини, що склалися; чи наявна та чи є усталеною практика розгляду судами подібних спорів; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №910/20852/20.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу суд також ураховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.11.2019 у справі №826/15063/18, відповідно до яких при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Виходячи з обставин розгляду цієї справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом та значимості таких дій у справі, зважаючи на критерій розумності розміру витрат, а також з урахуванням того, що позовні вимоги слід задовольнити частково, суд доходить висновку, що заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги є завищеним та підлягає зменшенню.

Суд резюмує, що співмірним розміром витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, є 50 000,00 грн.

З огляду на викладене суд присуджує позивачеві 50 000,00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Під час звернення з даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 20 649,00 грн, що підтверджується відомостями квитанції наявної в матеріалах справи.

Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також ту обставину, що не надається за можливе встановити розмір задоволених вимог до розміру судового збору, суд дійшов висновку, що сплачена позивачем сума у розмірі 20 049,50 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення ДПІ у Оболонському районі у місті Києві ГУ ДПС у місті Києві № 133 від 22 червня 2016 року про анулювання свідоцтва реєстрації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати ГУ ДПС у місті Києві поновити реєстрацію платника єдиного податку другої групи ФОП ОСОБА_1 з моменту анулювання, з 30 червня 2016 року та відновити відомості в реєстрі платників єдиного податку.

4. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві: від 07.02.2022 року № , від 07 лютого 2022 року № , від 07 лютого 2022 року № , від 07 лютого 2022 року № , від 07 лютого 2022 року № .

5. Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві № від 07.02.2022, рішення № від 07 лютого 2022 року, рішення № 057-4507095 від 07 лютого 2022 року.

6. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2022 року № 05739.

7. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 27 березня 2023 року № 0-2615.

8. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

9. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 20049 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 50 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у м. Києві (; місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 25 вересня 2025 р.