Справа № 420/7090/25
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7090/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач), в інтересах якої діє адвокат Гліщинський Ярослав Валентинович, звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (далі відповідач 1), Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (далі відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 (далі - третя особа), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 11.12.2024 про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області здійснити реєстрацію місця проживання з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до заяви від 10.12.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.12.2024 позивач звернулась до Відділу реєстрації обліку осіб Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську, яке є структурним підрозділом Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, з заявою про реєстрацію місця проживання в квартирі АДРЕСА_2 з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання. До заяви про реєстрацію позивачем долучено повний перелік документів, відповідно до вимог Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 за №1871-IX та Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265. 11.12.2024 за результатами розгляду вищезазначеної заяви позивача, посадовою особою відповідача, протиправно відмовлено позивачу в реєстрації місця проживання за однією адресою з чоловіком в квартирі АДРЕСА_2 на підставі підпункту 2 пункту 87 Порядку №265, через наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на два різних об`єкти нерухомого майна за однією адресою: АДРЕСА_1 , які зареєстровані на дві особи, один об`єкт (двокімнатна квартира загальною площею 50,0 кв.м.) на ім`я чоловіка позивача ( ОСОБА_2 ) та другий об`єкт (трикімнатна квартира загальною площею 54,9 кв.м.) на ім`я громадянки ОСОБА_3 . Разом з цим, станом на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення (відмови) Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відображав актуальну інформацію щодо права власності чоловіка позивача на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

У зв`язку із зверненням до суду з адміністративним позовом, який не відповідає вимогам процесуального законодавства, ухвалою суду від 14.03.2025 вказаний позов було залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали.

Позивач ухвалу суду виконав, недоліки позову усунув.

Ухвалою від 25.03.2025 провадження у справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

01.04.2025 до суду надійшли пояснення. Третя особа зазначає, що наявність двох однакових адрес не може бути перешкодою в реєстрації за місцем проживання, тим більш, що така ситуація виникла з вини органу місцевого самоврядування, а в реєстрі права власності по кожній адресі відкрити різні розділи, де зазначено технічні характеристики квартир, з яких вбачається що це дві різні квартири. Проти задоволення позову не заперечує.

03.04.2025 до суду від Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області надійшла заява про закриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 04.04.2025 заяву Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про закриття провадження повернуто без розгляду.

07.04.2025 від представника позивача надійшло клопотання про залучення до участі у розгляді справи в якості співвідповідача - Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області.

Ухвалою суду від 09.04.2025 клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у розгляді справи співвідповідача задоволено. Залучено до участі у справі в якості співвідповідача Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області.

15.04.2025 до суду від Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі ч.1 ст. 238 України (справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства).

Ухвалою суду від 18.04.2025 клопотання Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про закриття провадження у справі залишено без задоволення.

24.04.2025 до суду від представника Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області надійшло клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 29.04.2025 клопотання Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про залучення до участі у справі третьої особи залишено без задоволення.

Станом на дату розгляду справи відповідачі відзиву на позовну заяву не надали.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини, судом встановлено наступне.

26.07.1997 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 26.07.1997.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 на праві власності належить квартира загальною площею 50 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 2-кімнатна квартира загальною площею 50,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

10.12.2024 позивач звернулася до Відділу реєстрації обліку осіб Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську з заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), до якої було додано: копію паспорта громадянина України, копію реєстраційного напису, копію свідоцтва про право власності, квитанцію про сплату адміністративних послуг, витяг з РТГ.

11.12.2024 за результатами розгляду вищезазначеної заяви позивача посадовою особою відповідача відмовлено в реєстрації місця проживання, оскільки відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не відповідають відомостям зазначеним у поданих особою документах або даних, оскільки за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за адресою: АДРЕСА_1 на дві особи у цілій долі 1/1.

Вважаючи вказане рішення Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 11.12.2024 про відмову у реєстрації місця проживання протиправним, позивач звернулася із цим позовом до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні приписи законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Спірні правовідносини врегульовано Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV (далі - Закон №1382-IV), Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 №1871-IX (далі Закон № 1871-IX) та Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (далі Порядок №265).

Відповідно до частин 1, 2 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги (стаття 3 Закону №1382- IV).

Приписами частини 1 статті 3 Закону №1871-IX передбачено, що декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою:

1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;

2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою;

3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування) (частина 1, 2 статті 4 Закону №1871-IX).

Відповідно до статті 4 Закону №1871-IX порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 4, 12 частини 1 статті 2 Закону №1871-IX декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади; реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

За змістом пункту 7 частини 1 статті 2 Закону №1871-IX орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи.

За частинами 6, 7 статті 5 Закону № 1871-IX реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.

У разі якщо особа, місце проживання (перебування) якої було задекларовано або зареєстровано, задекларувала або зареєструвала своє нове місце проживання (перебування), внесення змін до реєстру територіальної громади за попереднім місцем проживання (перебування) здійснюється без подання заяви такою особою на підставі повідомлення органу реєстрації, в якому особа задекларувала або зареєструвала своє нове місце проживання (перебування) (ч.9 ст.5 Закону № 1871-IX).

Повнолітня особа декларує місце свого проживання самостійно (ч.1 ст.7 Закону № 1871-IX).

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №1871-IX у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. За частиною 4 статті 9 Закону №1871-IX під час особистого відвідування особою органу реєстрації заява про реєстрацію місця проживання (перебування) формується посадовою особою органу реєстрації з використанням відповідних програмно-технічних засобів та відтворюється у паперовій формі.

Частиною 2 статті 9 Закону №1871-IX визначено перелік документів, що додаються до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи, зокрема:

1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;

2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років;

3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України);

4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника);

5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору;

7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Частиною 1 статті 10 Закону №1871-IX встановлено, що внесення інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи до реєстру територіальної громади здійснюється в день подання особою відповідних документів (у тому числі в електронній формі), а в разі подання документів через центр надання адміністративних послуг або отримання органом реєстрації інформації в електронній формі у неробочий час - наступного робочого дня.

Пунктом 46 Порядку № 265 передбачено, що посадова особа органу реєстрації в день звернення особи або її законного представника (представника) чи в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг або представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або даних від органу соціального захисту населення, серед іншого, приймає рішення про реєстрацію місця проживання (перебування) або про відмову у реєстрації місця проживання (перебування) особи.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №1871-IX орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо:

1) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування); 2) відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не відповідають відомостям у поданих особою документах або даних;

3) особа подала документи або відомості, передбачені цим Законом, не в повному обсязі;

4) у поданих особою документах або відомостях містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними, або строк дії паспортного документа іноземця чи особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, закінчився;

5) за декларуванням або реєстрацією місця проживання (перебування) особи звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів;

6) житлу, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), не присвоєна адреса у встановленому порядку;

7) за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла;

8) відомості реєстру територіальної громади щодо задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком до 14 років не відповідають відомостям, наведеним у заяві (декларації), поданій стосовно цієї дитини;

9) дані реєстру територіальної громади щодо задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком від 14 до 18 років не відповідають відомостям, наведеним у заяві (декларації), поданій цією дитиною.

Судом встановлено, що подання заяви про реєстрація місця проживання позивача в квартирі АДРЕСА_3 , здійснювалась у присутності та за згодою власника житла ( ОСОБА_2 ), про що в заяві про реєстрацію на аркуші 2 свідчить його власноручний підпис.

Відповідно до свідоцтва про право власності ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 2-кімнатна квартира загальною площею 50,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 на праві власності належить квартира загальною площею 50 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 на праві власності належить квартира загальною площею 54,9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

З вищезазначеного слідує, що ОСОБА_2 є власником квартиру площею 50 кв.м, ОСОБА_3 є власницею квартири 54,9 кв.м. за однією адресою.

Відповідно до листа комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Іллічівської міської ради Одеської області від 05.01.2016 № В-2 слідує, що адресу: АДРЕСА_4 мають два житлові будинки.

Відповідач відмовив позивачу у реєстрації місця проживання (перебування) на підставі підпункту 2 пункту 87 Порядку №265.

Разом з цим, відповідно до пп.2 п.87 Порядку №265 орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не відповідають відомостям, зазначеним у поданих особою документах або даних.

Як вбачається матеріалів справи відомості наведені позивачем в заяві про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідають відомостям Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,

Відтак, рішення Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 11.12.2024 про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 протиправним.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області здійснити реєстрацію місця проживання з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до заяви від 10.12.2024.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області є структурним підрозділом виконавчого комітету міської ради.

Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог та згідно із ст.139 КАС України судові витрати позивача зі сплати судового збору у сумі 1211,20 грн підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 12000,00 грн, суд зазначає наступне.

За змістом статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Гліщинським Ярославом Валентиновичем укладено договір про надання правничої допомоги від 10.02.2025.

Відповідно до пункту 3.1 договору про надання правничої допомоги від 10.02.2025 розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокату за надану в межах цього Договору правничу допомогу, визначається за актом надання послуг за підписами сторін договору та розраховується виходячи з часу витраченого Адвокатом на надання послуг за договором з розрахунку 1500 грн/1 год.

Відповідно до акту виконаних робіт (наданих послуг) від 11.03.2025 Адвокатом на виконання умов договору про надання правничої допомоги від 10.02.2025 надані, а Клієнтом прийняті наступні послуги:

консультації (0,5 год.);

підготовчі дії (2,5 год.);

підготовка позовної заяви (5 год.).

Загальна кількість витраченого часу на надання правової допомоги Клієнту становить 8 годин.

Виходячи з положень за п. 3.1 договору гонорар Адвоката, який підлягає до сплати Клієнтом становить 12000,00 грн (1500 грн х 8 год.).

На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу у сумі 12000,00 грн позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордера № від 11.03.2025 на суму 12000,00 грн.

Слід зазначити, що згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 30 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених стороною на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла також у додатковій постанові від 15 червня 2022 року у справі №910/12876/19 та у додатковій постанові від 18 січня 2024 року у справі № 9901/459/21.

Наведений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №815/1479/18, від 15 липня 2020 року у справі №640/10548/19, від 18 травня 2022 року у справі №640/4035/20, від 16 червня 2022 року у справі №380/4759/21 та інших.

Також, у постанові від 13 травня 2021 року у справі № 200/9888/19-а Верховний Суд сформував висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України та ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу. Так, Суд зазначив, що «відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої зі сторін.

Відтак, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України».

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 28 жовтня 2021 року у справі №160/15983/20, від 27 квітня 2023 року у справі № 280/4115/20.

Ця ж позиція була викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі №902/347/18, від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, де зазначено, що оскільки зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, відповідно до норм процесуального кодексу можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони з підстав недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такі самі висновки викладені і у постанові Верховного Суду від 26 червня 2025 року у справі №140/3868/24, відповідно до яких за відсутності належного обґрунтованого клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, вирішуючи питання розподілу судових витрат, не може оцінювати відповідність їх розміру критеріям, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Доречно наголосити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

Поряд із цим, чинний КАС України відвів активну роль сторін справи, яка заявила клопотання про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу, і саме ця особа повинна довести перед судом належними і допустимими доказами таку неспівмірність.

На противагу цьому, відповідачі не надали будь-яких заперечень щодо заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу.

З урахуванням усього вищезазначеного, суд вважає, що з огляду на установлені документально підтверджені і фактично понесені позивачем витрати на правову допомогу, розмір таких витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 12000,00 грн є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, об`єму та складності справи.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 11.12.2024 про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Управління забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Чорноморську Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (68003, Одеська область, Одеський район, м. Чорноморськ, просп. Миру, 33) здійснити реєстрацію місця проживання з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до заяви від 10.12.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (68003, Одеська область, Одеський район, м. Чорноморськ, просп. Миру, 33, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (68003, Одеська область, Одеський район, м. Чорноморськ, просп. Миру, 33, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12000 (дванадцять тисяч) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний