Справа № 380/12546/25
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2025-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

з питань залишення позову без розгляду

26 вересня 2025 рокусправа № 380/12546/25
Суддя Львівського окружного адміністративного суду Брильовський Р.М., розглянувши питання про залишення позовної заяви без розгляду та питання про поновлення строку звернення до суду ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , у якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо порушення вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 11 вересня 2024 року, виходячи з фіксованої величини 2947,52 грн., що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 11 вересня 2024 року, виходячи з фіксованої величини 2947,52 грн., що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 в сумі 230987,32 грн.

Ухвалою судді від 20 червня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому з наведеними позивачем у позовній заяві обставинами та вимогами не погоджується повністю. Зазначає про те, що позов поданий з пропуском строку звернення до суду. Відповідно до п.17 ч.1 ст.4 КАС України та ч.1 ст.2 Закону №2232-XII, військова служба є видом публічної служби, що має особливий правовий статус і не є трудовою діяльністю. Отже, до даних правовідносин підлягає застосуванню ч.5 ст.122 КАС України, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах, пов`язаних із проходженням публічної служби. Позивач не довів, коли саме дізнався про порушення своїх прав, хоча з матеріалів справи вбачається, що йому було відомо про це ще до подання заяви від 26.05.2025. Таким чином, строк звернення пропущено без поважних причин.

Ухвалою судді від 22 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності вказаних у заяві причин.

Представником позивача подано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду. Зазначає про те, що 11.09.2024 ОСОБА_1 не була звільнена з військової служби, а переведена до іншої військової частини, де продовжувала службу, що підтверджується довідкою від 19.06.2025. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 23.01.2025 у справі №400/4829/24 та від 21.03.2025 у справі №460/21394/23, перебіг тримісячного строку звернення з позовом починається з моменту фактичного звільнення та отримання достовірної інформації щодо проведених розрахунків. Грошовий атестат позивачу на руки не вручався, а був переданий до нової військової частини. Лише після отримання довідки від 10.06.2025 ОСОБА_1 стало відомо про невиплату індексації за 20182024 роки, що і стало підставою для звернення до суду. У зв`язку з цим позивач просить суд поновити строк звернення.

Розглянувши питання про залишення позовної заяви без розгляду та про поновлення провадження у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, та запобігає зловживанням.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, стосуються вирішення питання щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення відповідно до абз.3, 4, 6 пункту 5 « Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 1078.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 233 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII (далі - КЗпП України) у редакції, яка діяла до 18.07.2022 передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак, пунктом 18 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX (надалі, також - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Згідно з статтею 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Таким чином, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (Постанова КАС ВС №380/15245/22 від 25.04.2023).

Питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати вирішувалося Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного (далі - Судова палата) у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23.

У вказаній справі Судова палата дійшла таких висновків: якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

Предметом спору у цій справі є нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 11 вересня 2024 року. У вказаний період приписи статті 233 КЗпП України діяли у різних редакціях, до внесення змін Законом №2352-IX і після.

Таким чином, оскільки в цьому випадку мають місце тривалі правові відносини, на позовні вимоги, заявлені за період з 01.03.2018 до 19.07.2022, поширюється дія статті 233 КЗпП України у редакції, яка передбачала право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.

Водночас, на позовні вимоги, заявлені за період з 19.07.2022 по 11.09.2024 поширюється дія статті 233 КЗпП України у редакції, яка передбачає, що строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 указав, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Так, суд звертає увагу, що позивача було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) ще 11.09.2024, у витязі з наказу №281 від 11.09.2024 містяться відомості про всі належні позивачу при звільненні виплати.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з цим позовом лише 19.06.2025, останній пропустив тримісячний строк звернення в частині заявлених позовних вимог за період з 19.07.2022 по 11.09.2024, який повинен обчислюватися з 11.09.2024.

Отже, саме дата одержання такого наказу, є датою обізнаності позивача про порушення його прав, що є предметом спору у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06.02.2025 у справі №480/5241/24.

Також, неоднозначність судової практики у певних правовідносинах, відсутність такої чи її сформованість не є обставинами, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом, а тому не можуть вважатись поважними.

Суд також зауважує, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено виплату грошового забезпечення, з яких складових воно складається, як обраховане та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок його складових.

Натомість, позивач вперше почав вчиняти активні дії щодо отримання відомостей про складові свого грошового забезпечення за 2018-2024 роки лише в 2025 році, тобто після спливу тримісячного строку.

Верховний Суд в постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 вирішив відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №822/1928/18 про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді, а не після отримання виплати за відповідний період.

Так Верховний Суд зазначив, що отримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен мав дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Інших причин пропуску строку звернення до суду, встановленого ст.233 КЗпП України, позивачем не зазначено.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, постанова від 22.04.2020 у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №№120/5780/20-а.

Таким чином, суддя доходить висновку про неповажність пропуску позивачем строку звернення до суду та відмову в задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку.

Відповідно до частини 7 статті 240 суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом;

Керуючись ст. 240, 248, 250, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в:

Клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду задовольнити частково.

В задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення позивача до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії за період з 19.07.2022 по 11.09.2024 (включно) залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили у порядку та строки згідно статті 256 КАС України, негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяБрильовський Роман Михайлович