Справа № 520/11478/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 р.Справа № 520/11478/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2025, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/11478/25

за позовом ОСОБА_1

до Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківськорго окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Зміїівської міської ради Чугуївського району Харківської області (надалі Зміївська міська рада, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Зміївської міської ради щодо не розгляду клопотання ОСОБА_1 від 27.03.2025 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовним розміром 0,10 га під забудову для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою (на території): АДРЕСА_1 на найближчий сесії Зміївської міської ради;

- зобов`язати Зміївську міську раду після закінчення воєнного стану на території повторно розглянути у встановленому законодавством порядку на найближчій сесії заяву ОСОБА_1 від 27.03.2025 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовним розміром 0,10 га під забудову для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою (на території): АДРЕСА_1 .

14.07.2025 ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення адміністративного позову, в якій просить суд заборонити Змїївській міській раді вчиняти дії щодо земельної ділянки орієнтовним розміром 0,10 га, що розташована за адресою (на території): АДРЕСА_1 на найближчий сесії Зміївської міської ради, зокрема виносити рішення щодо безоплатної передачі, приватизації, виділення в натурі (на місцевості), надання дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробку технічної документації, відчуження, здачу в оренду (суборенду), вчиняти будь-які інші договори, підписувати акти та будь-які інші документи щодо земельної ділянки.

В обґрунтування вимог заяви вказав про наявність підстав вважати, що земельна ділянка орієнтовним розміром 0,10 га під забудову для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою (на території): АДРЕСА_1 , дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо якої бажає отримати ОСОБА_1 (нерозгляд відповідного клопотання Зміївською міською радою є предметом розгляду даної справи), може бути надана відповідачем іншій особі на запланованих сесіях Зміївської міської ради в період з липня по вересень поточного року, внаслідок чого позивач буде змушений вживати додаткових заходів для поновлення свого права на отримання земельної ділянки.

Пояснив, що всупереч, встановленій приписами пп. 5 п. 27 перехідних положень Земельного кодексу України, забороні на час дії воєнного стану щодо безоплатної передачі земель державної, комунальної власності у приватну власність, надавати дозволи на розроблення проекту землеустрою, рішенням Зміївської міської ради LХХХІІІ сесії VIII скликання від 15.05.2025 та від 05.06.2025 розглянуто низку питань щодо виділення громадянам земельних ділянок, зокрема, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та інше.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2025 по справі № 520/11478/25 заяву позивача про забезпечення адміністративного позову по справі за позовом ОСОБА_1 до Зміїівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 та прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду заяви позивача про забезпечення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, крім доводів, які дублюють зміст заяви про забезпечення позову, зазначив, що судом першої інстанції, всупереч вимогам ч.2 ст. 150 КАС України, не надано оцінки щодо наявності ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та порушення прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією чи бездіяльністю, а саме щодо відмови відповідача у належному розгляді заяви позивача від 27.03.2025 про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки на території АДРЕСА_1 в межах населеного пункту, щодо відмови у винесенні відповідного питання на розгляд комісії з питань містобудування, будівництва, розвитку інфраструктури, земельних відносин, природокористування та аграрної політики, щодо не винесення відповідного рішення Зміївської міської ради з приводу розгляду заяви позивача. Стверджує, що суд першої інстанції не оцінив відповідні конкретні докази, не вжив заходів щодо встановлення можливих подальших обставин того, що у разі відсутності застосування заходів забезпечення позову може бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.

Зазначив, що надання відповідачем дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки іншій третій особі створить умови для подальшого судового спору позивача з третьою особою та унеможливить належне вирішення позовних вимог по даній справі.

Крім того, зауважує, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 не має кадастрового номера та не виділена в натурі, тому замовлення відповідачем послуг з розробки технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок (що вбачається з відомостей сайту ProZorro) може стосуватись і спірної ділянки зокрема, що може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Посилаючись на норми ч.ч. 2, 7 ст. 116, ст. 79-1 Земельного кодексу України, зауважує, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта, при цьому не суттєво за чиїм замовленням такий проект буде розроблено, адже закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками. Вказує, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не свідчить про те, що такий проект буде затверджено. Відповідні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №815/6057/16 та Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 по справі №826/5737/16, де вказано, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не означає позитивного рішення про передачу земельної ділянки в користування, а направлене на її ідентифікацію, яка в подальшому може стати предметом передачі.

Зауважив, що відповідно до підпункту 5 пункту 27 розділу Х Земельного кодексу України до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Також вказує, що чинне законодавство України яке регулює відносини у період воєнного стану не містить винятків у застосуванні положень підпункту 5 пункту 27 Розділу Х «Перехідних положень» ЗК України, а також не містить застережень, що розгляд поданих клопотань про затвердження проектів землеустрою переноситься на період після припинення воєнного стану, не зупиняє перебіг строків, встановлених для розгляду даного питання.

Наведене, на думку відповідача, спростовує аргументи позивача про необхідність забезпечення позову та твердження про те, що земельна ділянка може бути надана іншій особі згідно відповідного рішення Зміївської міської ради на запланованих сесіях у період з липня по вересень поточного року. Наголошує, що вжиття заходу забезпечення позову, який вимагає позивач порушить права відповідача на розпорядження земельною ділянкою в разі виникнення суспільної необхідності.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції, враховуючи, що предметом спору у даній справі є зобов`язання Зміївської міської ради повторно розглянути на найближчій сесії заяву ОСОБА_1 від 27.03.2025 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під забудову для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, посилаючись на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.04.2020 по справі № 569/14686/16-а, вказав, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а так само й розробка такого проекту, не покладає на орган місцевого самоврядування обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність чи користування.

Зважаючи на викладене, оскільки позивачем не доведено та документально не підтверджено обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, що унеможливило б захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі, до заяви не додано жодних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви позивача про забезпечення адміністративного позову.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Відповідно до частини другої статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

За умовами частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 640/6840/20.

Водночас, колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

З огляду на вищевикладене, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Отже, розглядаючи вказану заяву про забезпечення позову, суд має врахувати докази, надані на підтвердження вказаних заявником обставин, а також пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 826/14951/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 140/2474/20.

При цьому, слід також зауважити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом слугувала незгода з бездіяльністю Зміївської міської ради щодо не розгляду його клопотання від 27.03.2025 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовним розміром 0,10 га під забудову для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою (на території): АДРЕСА_1 на найближчий сесії Зміївської міської ради, яку позивач просив визнати протиправною та зобов`язати відповідача після закінчення воєнного стану повторно розглянути у встановленому законодавством порядку на найближчій сесії вказану заяву ОСОБА_1 від 27.03.2025 року.

При цьому, в заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просить суд заборонити Змїївській міській раді вчиняти дії щодо вказаної земельної ділянки на найближчий сесії Зміївської міської ради, зокрема виносити рішення щодо безоплатної передачі, приватизації, виділення в натурі (на місцевості), надання дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробку технічної документації, відчуження, здачу в оренду (суборенду), вчиняти будь-які інші договори, підписувати акти та будь-які інші документи щодо земельної ділянки.

Колегія суддів зазначає, що частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Колегія суддів звертає увагу, що дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність чи користування. Передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Таку правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року у справі №815/5987/14 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 22 лютого 2019 року у справі № 813/1631/14, від 16.09.2021 у справі № 740/4635/16-а.

Таким чином, враховуючи характер позовних вимог, метою яких є отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою (за результатами повторного розгляду відповідачем клопотання позивача), що, як вказано вище, ще не свідчить про надання відповідної земельної ділянки у власність, колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову, у спосіб, обраний позивачем шляхом заборони Зміївській міській раді вчиняти дії, щодо земельної ділянки, розташованої за адресою (на території): АДРЕСА_1 , не є адекватними та співмірними з позовними вимогами.

При цьому слід зауважити, що у позовних вимогах ОСОБА_1 просить зобов`язати відповідача після закінчення воєнного стану повторно розглянути у встановленому законодавством порядку на найближчій сесії вказану заяву ОСОБА_1 від 27.03.2025 року, в той час як вимоги заяви про забезпечення позову такої умови не містять, що також додатково вказує на неспівмірність обраних позивачем заходів забезпечення позову з позовними вимогами.

Крім того, варто зазначити, що як слідує з приписів статті 79-1 ЗК України, метою надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є формування земельної ділянки, яке полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому, не суттєво за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками.

Під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність, зокрема спірність прав щодо ділянки. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може відмовити.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 16.09.2021 у справі № 740/4635/16-а.

З урахуванням викладеного, доводи позивача про те, що надання відповідачем дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки іншій третій особі створить умови для подальшого судового спору позивача з третьою особою та унеможливить належне вирішення позовних вимог по даній справі, є неприйнятними, оскільки рішення Зміївської міської ради про надання третій особі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не встановлює обмежень щодо реалізації позивачем права на отримання у встановленому законом порядку цієї земельної ділянки.

З наведених підстав неприйнятними є також доводи позивача про те, що рішеннями Зміївської міської ради LХХХІІІ сесії VIII скликання від 15.05.2025 та від 05.06.2025 розглянуто низку питань щодо виділення громадянам земельних ділянок, зокрема, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та інше, що на переконання позивача, вказує на те, що спірна земельна ділянка, може бути надана відповідачем іншій особі на запланованих сесіях Зміївської міської ради в період з липня по вересень поточного року, внаслідок чого позивач буде змушений вживати додаткових заходів для поновлення свого права на отримання земельної ділянки.

Крім того, слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» від 24.03.2022 № 2145-IX внесено зміни, серед іншого, до Земельного кодексу України. Так, Розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктами 27 і 28. У підпункті 5 пункту 27 Розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України зазначено, що безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Вказані зміни до ЗК України набрали чинності 07.04.2022.

Згодом Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель» від 19.10.2022 № 2698-IX, який набрав чинності 19.11.2022, підпункт 5 пункту 27 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України доповнено другим реченням такого змісту: "Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом".

Отже, з 19.11.2022 і до припинення (скасування) воєнного стану в Україні безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом.

Посилання позивача на ненадання судом першої інстанції оцінки обставинам відмови відповідача у належному розгляді заяви ОСОБА_1 від 27.03.2025 про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки та відповідним доказам, колегія суддів вважає недоречними, оскільки, як зазначалось вище, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів наголошує, що сама лише незгода позивача із бездіяльністю суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Своєю чергою, суд апеляційної інстанції проаналізувавши доводи заявника щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову дійшов висновку, що існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача нічим не підтверджено, відсутні докази того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів зважає, що безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Ані в заяві про забезпечення позову, ані в апеляційній скарзі, позивач не наводить обґрунтованих підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів у спірному випадку не вбачає правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення питання, відповідає нормам процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у оскарженому судовому рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 150-154, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року по справі № 520/11478/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 29.09.2025 року