Справа № 520/8561/25
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2025-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 р. № 520/8561/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом Фермерського господарства «ФЕРМА-2018» (вул. Шкільна, буд. 93,с. Старовірівка,Куп`янський р-н, Харківська обл.,63631) до Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, буд. 51,м. Київ,03150), Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 6 під, 7 пов.,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61022), третя особа - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Фермерське господарство «ФЕРМА-2018», звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просить суд:

1. Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) транспорті у Донецькій, Луганській та Харківських областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 від 20.03.2025 року у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок відносно Фермерського господарства «ФЕРМА-2018» (, місцезнаходження юридичної особи: Україна, 63631, Харківська обл., Куп`янський р-н, село Старовірівка, вул. Шкільна, будинок 93).

2. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (, адреса місцезнаходження: Україна, 03150, місто Київ, вул. Антоновича, будинок 51) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фермерського господарства «ФЕРМА-2018» (, місцезнаходження юридичної особи: Україна, 63631, Харківська обл., Куп`янський р-н, село Старовірівка, вул. Шкільна, будинок 93) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

В обґрунтування позову зазначено, що постанова Відділу державного нагляду (контролю) транспорті у Донецькій, Луганській та Харківських областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 від 20.03.2025 року у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок відносно Фермерського господарства «ФЕРМА-2018» є протиправною та такою, що винесена з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 14.04.2025 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

В зв`язку із здійсненням діяльності Харківським окружним адміністративним судом з відправлення правосуддя в умовах ведення бойових дій на території Харківської міської територіальної громади, яка віднесена до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блокуванні) згідно Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25.04.2022 № 75 (із змінами), розгляд справи було відтерміновано. Крім того, на тривалість виготовлення процесуального документу вплинула обставина знаходження судді Спірідонова М.О. у відрядженні та у щорічній відпустці.

Представником відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті, 29.04.2025 року надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що постанова Відділу державного нагляду (контролю) транспорті у Донецькій, Луганській та Харківських областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 від 20.03.2025 року у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок відносно Фермерського господарства «ФЕРМА-2018» є законною та такою, що винесена в межах чинного законодавства України, а тому не підлягає скасуванню.

06.05.2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

13.05.2025 року до суду від Державної служби України з безпеки на транспорті надійшло заперечення на відповідь на відзив.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що основним видом господарської діяльності позивача - Фермерське господарство «ФЕРМА-2018», за КВЕД є 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, та іншими видами діяльності є: 52.10 Складське господарство, 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів, 01.63 Післяурожайна діяльність, 01.19 Вирощування інших однорічних і дворічних культур, 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів, 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві.

За специфікацією № 5 від 28.01.2025 року до договору поставки № 220324 від 22.03.2024 року ФГ «ФЕРМА-2018» купило товар «Амонію нітрат марки Б біг-бег» у ТОВ «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО».

Також судом встановлено, що згідно товарно-транспортної накладної № 1 від 21.02.2025 року замовник Фермерське господарство «ФЕРМА-2018», вантажовідправник ТОВ «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО» самостійно перевозив свій товар (вантаж) «Амонію нітрат марки Б біг-бег» в межах власного підприємства, а вантажоодержувачем зазначено теж Фермерське господарство «ФЕРМА-2018» з вказівками на відповідні адреси.

За змістом Договору № 1 оренди сільськогосподарської техніки від 01.04.24 року та акту прийому-передачі об`єкта оренди до нього передбачено, що ФГ «ФЕРМА-2018» орендує в ТОВ «ВОЛЯ» автомобіль самоскид КАМАЗ 65115-А5 (6059-48), держ. № НОМЕР_1 , причіп самоскидний 8594 з посиленою платформою, держ. № НОМЕР_2 .

Відповідно до п.2.1 Договору № 1 оренди сільськогосподарської техніки від 01.04.24 року передбачено, що сільськогосподарська техніка, що орендується повинна використовуватись Орендарем виключно для виконання сільськогосподарських робіт відповідно до вимог інструкції з експлуатації підприємства-виробника на окремих полях.

Наказом № 7 від 06.06.2024 року ФГ «ФЕРМА-2018» про прийняття на роботу водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 прийнято на роботу з 07.06.2024 року.

Також судом встановлено, що керуючись Законом України «Про автомобільний транспорт», Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 (далі Порядок № 1567), Порядком зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної служби з безпеки на транспорті та її територіальних органів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 20.05.2013 (далі Порядок № 422), на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях та направлення на перевірку № НР 003181 від 14.02.2025, 21.02.2025 співробітниками відповідача проводилась рейдова перевірка на а/д М 03 «Київ-Харків-Довжанський», 516 км.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 422, був зупинений транспортний засіб марки КАМАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , з ставприцепом, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

В ході перевірки зазначеного транспортного засобу було встановлено, що він належить ТОВ «Воля», проте використовується у господарській діяльності позивачем. Означене було установлено на підставі наданої водієм товарно-транспортної накладної № 1 від 21.02.2025, у графі «автомобільний перевізник», якої зазначено «Фермерське господарство «Ферма-2018» (42001237)».

На момент проведення перевірки працівниками відповідача було встановлено, що відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

У зв`язку з виявленням вищезазначеного порушення, державними інспекторами було складено акт № АР 107030 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 21.02.2025, зі змістом якого водій ознайомлений, підписав та зазначив, що копію отримав.

Також судом встановлено, що відповідно до пункту 25 Порядку, справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Повідомленням № 21369/40/24-25 від 06.03.2025, направленим поштою рекомендованим повідомленням 896, яке повернуто відповідачу (закінчення встановленого терміну зберігання) 22.03.2025, позивача було викликано для розгляду справи на 20.03.2025 з 9.00 до 11.00.

Представник позивача з`явився на розгляд справи про порушення автомобільного законодавства та 20.03.2025 року у день розгляду справи позивачем - Фермерським господарством «ФЕРМА-2018» долучило письмові пояснення (заперечення) по справі, представник позивача був присутнім на розгляді справи та надав додаткові документи, а саме: договір № 1 оренди сільськогосподарської техніки від 01.04.24 року про те, що ФГ «ФЕРМА-2018» орендує вищезазначений транспортний засіб КАМАЗ в ТОВ «ВОЛЯ», акт прийому-передачі об`єкта оренди до Договору № 1 оренди сільськогосподарської техніки від 01.04.24 року, наказ № 7 від 06.06.24 року про прийняття на роботу водія ОСОБА_1 в ФГ «ФЕРМА-2018», ТТН № 1 від 21.02.2025 року, довіреність № 8 від 18.03.25 року ФГ «ФЕРМА-2018», протокол перевірки технічного стану транспортного засобу № 01535-2473-24 від 30.08.2024 року про технічну справність, протокол перевірки технічного стану транспортного засобу № 01535-2474-24 від 30.08.2024 року про технічну справність.

За результатами розгляду акту № АР 107030 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 21.02.2025 Відділом державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківських областях Державної служби України з безпеки на транспорті винесена постанова від 20.03.2025 року про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 в якій зазначено, що ФГ «ФЕРМА-2018» 21.02.2025 року о 12:10, а/д М-03 Київ-Харків-Довжанський 516 км допущено порушення ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (згідно акту від 21.02.2025 № АР 107030), за яке відповідальність передбачена за абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», про що постановлено стягнути з ФГ «ФЕРМА-2018» адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Згідно з приписами пункту 29 Порядку № 1567, копію постанови № 130307 від 20.03.2025 направлено позивачу, разом із супровідним листом від 20.03.2025 № 26070/40/24-25 рекомендованим повідомленням 780.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 р. N 2344-Ш (далі Закон N 2344-Ш), Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 р. N 1567 (далі Порядок N 1567), Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 р. N 340 (далі Наказ N 340), Інструкція з використання пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, яка затверджена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 р. N 385 (далі - Наказ 385).

Положенням про Державну службі України з безпеки на транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 передбачено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади. Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному транспорті, здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Згідно з частинами сімнадцятою - двадцятою статті 6 Закону N 2344-III, рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.

Згідно з частинами першою-другою статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника- документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

В контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити з того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

Основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Вантажні перевезення- перевезення вантажів вантажними автомобілями; документи на вантаж - документи, визначені відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про транспортно-експедиторську діяльність", "Про транзит вантажів", інших актів законодавства, в тому числі міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, які необхідні для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом.

Відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах. Для виконання перевезень небезпечних вантажів автомобільний перевізник повинен одержати відповідну ліцензію.

Вимогами статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати безпеку дорожнього руху.

Закон України «Про автомобільний транспорт» регламентує також загальні положення щодо перевезення пасажирів (глава 7 цього Закону), загальні положення щодо перевезення вантажів (глава 8 цього Закону), положення про міжнародні перевезення пасажирів і вантажів (розділ ІV цього Закону).

Розділом V Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено відповідальність перевізників автомобільний транспорт.

Адміністративно-господарський штраф, передбачений статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є за своєю суттю адміністративно-господарською санкцією.

Так, приписами ст. 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Відповідальність на підставі статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» при перевезенні вантажу покладається на перевізника.

З метою встановлення наявності підстав для притягнення до відповідальності на підставі ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» необхідним є з`ясування, хто саме є перевізником у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч.10 ст.20 ЗУ «Про автомобільний транспорт» передбачено, що на території України повинні виконуватися вимоги встановлення та використання на транспортних засобах, які призначаються для міжнародних перевезень , контрольних приладів (тахографів) реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв, передбачені законодавством країн, на території яких виконуються перевезення.

У транспортних засобах, що здійснюють міжнародні перевезення пасажирів та/ або вантажів, установлюються і використовуються контрольні пристрої - тахографи.

Частинами 1-2 ст. 39 ЗУ «Про автомобільний транспорт» передбачено, автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Документи для регулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, мають право: використовувати спеціалізовані автомобілі; використовувати спеціальне обладнання, призначене для перевірки дотримання водіями норм режиму праці та відпочинку; супроводжувати транспортний засіб, що має ознаки порушення нормативів вагових або габаритних параметрів, до найближчого місця зважування (на відстань не більше 50 кілометрів) для здійснення габаритно-вагового контролю, а також забороняти подальший рух такого транспортного засобу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; здійснювати габаритно-ваговий контроль транспортних засобів; використовувати стаціонарні або пересувні пункти габаритно-вагового контролю; використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі; у разі виявлення порушень законодавства щодо габаритно-вагового контролю під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) копіювати, сканувати документи, які пред`являють водії транспортних засобів під час проведення такої перевірки, та використовувати їх як доказ під час розгляду справ про порушення законодавства; здійснювати опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути.

Автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.

Стаття 39 Закону N 2344-III передбачає перелік документів, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. Так, автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення (частина перша статті 39 вказаного Закону). Документами для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення є: для автомобільного перевізника- ліцензія, договір із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України; для водія легкового автомобіля - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія договору із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України (частина дев`ята статті 39 Закону N 2344-III).

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону N 2344-III установлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року N 1567 (далі - Порядок N 1567), пунктами 20, 21 якого визначено, що виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

За приписами пункту 14 Порядку N 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до пункту 15 Порядку N 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Пунктом 25 Порядку N 1567 передбачено, що справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Відповідно до пункту 26 Порядку N 1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

Пунктом 27 Порядку N 1567 установлено, що у разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Поряд з цим, за приписами пунктів 104, 105 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року N 176, для надання послуг з перевезення легковими автомобілями на замовлення (далі - перевезення на замовлення) автомобільний перевізник зобов`язаний використовувати транспорті засоби, які належать йому на праві власності чи користування, що підтверджується відповідними реєстраційними документами, мати відповідну ліцензію. Організація перевезення на замовлення здійснюється за договором, який укладається між автомобільним перевізником, автомобільним самозайнятим перевізником та суб`єктом господарювання, у письмовій формі і повинен містити інформацію про основні характеристики обслуговування, відповідальність сторін, форму та строк проведення розрахунку, марку і клас транспортного засобу, його облаштування, наявність додаткового технічного обладнання.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.3 Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 N 340, автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тон повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3).

Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (п. 1.3 Положення).

Порядок використання тахографів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 N 385 (далі Інструкція).

Відповідно до п. 1.4 Інструкції, контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв.

Згідно з п. 3.3 Інструкції, водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: - забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; - своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; - використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; - має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; - у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); - у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Отже, тільки ті автомобільні перевізники, водії, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами, повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, зокрема, протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу або індивідуальну контрольну книжку водія.

Як вже було встановлено судом вище, позивача - Фермерське господарство ФЕРМА-2018, за КВЕД є 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, та іншими видами діяльності є: 52.10 Складське господарство, 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів, 01.63 Післяурожайна діяльність, 01.19 Вирощування інших однорічних і дворічних культур, 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів, 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві.

За специфікацією № 5 від 28.01.2025 року до договору поставки № 220324 від 22.03.2024 року ФГ ФЕРМА-2018 купило товар Амонію нітрат марки Б біг-бег у ТОВ ТОРГОВИЙ БУДИНОК НОВААГРО.

Згідно товарно-транспортної накладної № 1 від 21.02.2025 року замовник Фермерське господарство ФЕРМА-2018, вантажовідправник ТОВ ТОРГОВИЙ БУДИНОК НОВААГРО самостійно перевозив свій товар (вантаж) Амонію нітрат марки Б біг-бег в межах власного підприємства, а вантажоодержувачем зазначено теж Фермерське господарство ФЕРМА-2018 з вказівками на відповідні адреси.

За змістом Договору № 1 оренди сільськогосподарської техніки від 01.04.24 року та акту прийому-передачі об`єкта оренди до нього передбачено, що ФГ ФЕРМА-2018 орендує в ТОВ ВОЛЯ автомобіль самоскид КАМАЗ 65115-А5 (6059-48), держ. № НОМЕР_1 , причіп самоскидний 8594 з посиленою платформою, держ. № НОМЕР_2 .

Відповідно до п.2.1 Договору № 1 оренди сільськогосподарської техніки від 01.04.24 року передбачено, що сільськогосподарська техніка, що орендується повинна використовуватись Орендарем виключно для виконання сільськогосподарських робіт відповідно до вимог інструкції з експлуатації підприємства-виробника на окремих полях.

Наказом № 7 від 06.06.2024 року ФГ ФЕРМА-2018 про прийняття на роботу водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 прийнято на роботу з 07.06.2024 року.

Таким чином суд дійшов висновку, що позивач - Фермерське господарство «ФЕРМА-2018», не є автомобільним перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» та який здійснює діяльність на підставі відповідних дозвільних документів, чи суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення, не замовляло послуги з автомобільного перевезення, а тому на нього не розповсюджуються положення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» щодо обов`язку мати тахограф, протокол перевірки технічного стану транспортного засобу та протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, за що передбачена відповідальність відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 ЗУ «Про автомобільний транспорт».

Крім того суд зазначає, що у день розгляду справи та при винесенні постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 від 20.03.2025 року ФГ «ФЕРМА-2018» надало відповідачу протокол перевірки технічного стану транспортного засобу № 01535-2473-24 від 30.08.2024 року про технічну справність, протокол перевірки технічного стану транспортного засобу № 01535-2474-24 від 30.08.2024 року про технічну справність на автомобіль самоскид КАМАЗ 65115-А5 (6059-48), держ. № НОМЕР_1 , та на причіп самоскидний 8594 з посиленою платформою, держ. № НОМЕР_2 .

У протоколі перевірки технічного стану транспортного засобу № 01535-2473-24 від 30.08.2024 року про технічну справність і в протоколі перевірки технічного стану транспортного засобу № 01535-2474-24 від 30.08.2024 року зазначено, що датою чергового проходження обов`язкового технічного контролю є дата не пізніше 30.08.2025 року.

Також, наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року N 363 затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що визначають права, обов`язки і відповідальність власників автомобільного транспорту Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників (далі Правила перевезень вантажів).

За визначенням, наведеним у розділі 1 Правил перевезень вантажів передбачено, що перевізник - це фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля (підпункт 11.2 розділу 11 Правил перевезення вантажів).

До матеріалів справи будь-які докази з фото- і відеофіксації за допомогою спеціальних технічних засобів не були додані як додатки та позивачу не надавалися, що є істотним порушенням вимог Порядку застосування засобів фото- і відеофіксації посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України від 09 серпня 2022 р. № 590 (надалі Порядок).

Відповідно до п. 3 Розділу І Порядку виходить, що застосування засобів фото- і відеофіксації посадовими особами Укртрансбезпеки здійснюється під час: планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Відповідно до п.3 Розділу ІІ Порядку, під час вмикання портативного відеореєстратора посадовій особі Укртрансбезпеки необхідно переконатися в точності встановлених на пристрої дати та часу для фото- і відеофіксації в реальному часі.

Посадова особа Укртрансбезпеки зобов`язана вмикати портативний відеореєстратор під час: рейдових перевірок (перевірок на дорозі): зупинення транспортного засобу, процесів виявлення та фіксування порушень, спілкування з фізичними особами.

Відповідно до п.6 Розділу ІІ Порядку виходить, що посадова особа Укртрансбезпеки, яка застосовує портативний відеореєстратор інформує осіб, відносно яких проводиться фото- і відеофіксація.

Відповідно до п.1-2 Розділу ІІІ Порядку виходить, що автомобільний відеореєстратор може бути встановлений усередині салону службового транспортного засобу та/або зовні для максимальної фіксації навколишньої обстановки. Автомобільний відеореєстратор вмикається посадовою особою Укртрансбезпеки та повинен перебувати в режимі відеозйомки під час здійснення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Питання відповідності учасника руху, який перевозить вантаж, критеріям автомобільного перевізника, визначеним Законом України "Про автомобільний транспорт" в аспекті правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, через відсутність у водія документів, вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема, у справах N N 640/27759/21, 240/22448/20, 280/3520/22, 620/18215/21, 600/1407/22-а та 280/2150/23.

Так, у постанові від 19 жовтня 2023 року (справа N 640/27759/21) Верховний Суд указав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити з того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

В цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

ирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у (справа N 240/22448/20) зауважив на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/ користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.

Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом і у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі N 280/3520/22.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатував, що положення статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі N 620/18215/21).

Отож, на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2023 року у справі N 280/2150/23).

У постанові від 23 серпня 2023 року у справі N 600/1407/22-а за схожих обставин справи Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону України "Про автомобільний транспорт"). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

У аспекті наведеного, колегія суддів зазначає, що приписи частини другої статті 33 Закону України "Про автомобільний транспорт" містять дві умови, за яких особа, яка здійснює перевезення, відповідає вимогам, що кваліфікують її, як автомобільного перевізника, який несе відповідальність, відповідно до приписів абзацу 3 частини першої статті 60 Закону, а саме:

- особа повинна бути суб`єктом господарювання, який надає послугу з перевезення;

- перевезення вантажів транспортним засобом здійснюється на договірних умовах;

- використання транспортного засобу на законних підставах.

Інших умов щодо визначення особи, як автомобільного перевізника, законодавцем не встановлено.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в Постанові від 20.03.2025 року у справі № 380/13118/23 (адміністративне провадження N К/990/44631/23).

Водночас саме на органи Укртрансбезпеки покладено обов`язок ретельно перевірити надану водієм інформацію стосовно особи, яка відповідає за перевезення вантажу на предмет її відповідності вимогам автомобільного перевізника та вжити відповідних заходів, у випадку, якщо наданої водієм інформації недостатньо для визначення особи автомобільного перевізника.

Верховний Суд констатував в Постанові від 12.06.2024 року у справі № 140/2050/22, що положення статті 60 згаданого Закону застосовуються виключно до автомобільного перевізника і не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт .

Таким чином, аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи колегія суддів виходить передусім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону N 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка є сталою та послідовною і неодноразово зазначалась у постановах, зокрема, від 22 лютого 2023 року у справі N 240/22448/20, від 12 жовтня 2023 року у справі N 280/3520/22 та від 07 грудня 2023 року у справі N 620/18215/21.

Така позиція є сталою та послідовною і неодноразово зазначалась у постановах Верховного Суду у справах цієї категорії.

З огляду на зазначене, посадові особи Укртрансбезпеки повинні забезпечити відповідні вимоги Закону України «Про автомобільний транспорт» про те, що понести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт повинен дійсний автомобільний перевізник, тобто особа, яка в момент перевірки здійснювала автомобільне перевезення, при цьому була зобов`язана дотримуватись вимог указаного Закону і, серед іншого, забезпечити водія (та/або іншу уповноважену особу, присутню при перевірці) відповідною документацією, яка є необхідною для повного та всебічного встановлення усіх обставин, які були предметом перевірки.

Обов`язок із встановлення дійсного автомобільного має Укртрансбезпека, яка, у випадку встановлення порушення законодавства про автомобільний перевізника транспорт, зобов`язана притягнути до адміністративної відповідальності лише винну в указаних порушеннях особу. При цьому притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка не була в момент перевезення автомобільним перевізником є недопустимою, а тягар наслідків у такому випадку несе компетентний контролюючий орган - Укртрансбезпека.

Аналогічна позиція висловлена у постанові ВС 22 лютого 2023 року у справі № 240/22448/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 420/3371/21, від 06.07.2023 року у справі № 640/39442/21, від 28.12.2023 року по справі № 300/4673/22.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що оскаржувана позивачем постанова Відділу державного нагляду (контролю) транспорті у Донецькій, Луганській та Харківських областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 від 20.03.2025 року у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок відносно Фермерського господарства «ФЕРМА-2018» є такою, що винесена з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо зави представника позивача стосовно вирішення питання про розподіл витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 20 000,00 грн. та заперечення представника відповідача на вказану заяву, зазначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Таким чином, у КАС України закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

На підтвердження судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суду надано: - Договір про надання правничої допомоги № 0204/24-ПД-01 про надання правової (правничої) допомоги від 02 квітня 2024 року; - Додаткову угоду № 1 від 22.05.2025 року до договору про надання правової (правничої допомоги) № 0204/24-ПД-01 про надання правової (правничої) допомоги від 02 квітня 2024 року; - Акт надання послуг № 102 від 22.05.2025 року; Платіжну інструкцію № 149 від 26.06.2025.

Суд зазначає, що витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до ст. 30 цього Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269).

Суд зауважує, що в межах даної справи досліджувалось питання правомірності постанови Відділу державного нагляду (контролю) транспорті у Донецькій, Луганській та Харківських областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 від 20.03.2025 року у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок відносно Фермерського господарства «ФЕРМА-2018»

Даний адміністративний позов не є складним.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що сума на професійну правничу допомогу є неспівмірною із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а тому, вартість такої послуги саме у розмірі 20 000,00 грн. в даному випадку є необґрунтованою та завищеною.

Крім того, згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) від 19.10.2000, скарга № 31107/96, узагальнив свою минулу практику стосовно угод про виплату адвокату гонорару і сформулював основні положення стосовно таких угод.

Так, ЄСПЛ зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи "Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)" (Sunday Times v. UK (№2) від 6.11.1980, скарга № 6538/74) відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, їх необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.

На підставі викладеного, з урахуванням співмірності, суд доходить висновку про стягнення з відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті, за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача відшкодування судових витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 5000,00 грн.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фермерського господарства «ФЕРМА-2018» (вул. Шкільна, буд. 93,с. Старовірівка,Куп`янський р-н, Харківська обл.,63631) до Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, буд. 51,м. Київ,03150), Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 6 під, 7 пов.,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61022), третя особа - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) транспорті у Донецькій, Луганській та Харківських областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 130307 від 20.03.2025 року у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок відносно Фермерського господарства «ФЕРМА-2018».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Фермерського господарства «ФЕРМА-2018» сплачений судовий збір у сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Фермерського господарства «ФЕРМА-2018» витрати на правничу допомогу у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Скасувати ухвали від 11.06.2025 року по справі № 520/8561/25 про забезпечити адміністративний позов.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.