Справа № 160/14452/24
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2025 року м. Дніпросправа № 160/14452/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Баранник Н.П., Малиш Н.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.11.2024 року, (суддя суду першої інстанції Тулянцева І.В.), прийняте в порядку спрощеного провадження в м. Дніпрі, в адміністративній справі №160/14452/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

04 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 року по 18.01.2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 року по 18.01.2023 року включно у сумі 600 943 гривні 77 копійок.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з 17.08.2015 року по 01.02.2018 року він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та був зарахований на грошове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 . Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.02.2018 року №27 підполковника ОСОБА_1 , начальника НОМЕР_3 пункту управління зв`язку та інформаційних систем, призначеного наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.12.2017 року №518 на посаду заступника військового комісара з територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. З 01.02.2018 року виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Під час проходження військової служби позивачу не у повному обсязі виплачувалось грошове забезпечення, у зв`язку із чим, 08.04.2020 року він звернувся до військової частини НОМЕР_2 із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по по 28.12.2017 року в сумі 77125,26 грн., однак листом від 30.04.2024 року за № 1314/8/195 військова частина НОМЕР_2 відмовила позивачу у нарахуванні та виплаті вказаних сум. Не погодившись із такою відмовою, 15 жовтня 2020 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_2 . Так, 02.05.2024 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 року по справі №160/13105/20 військовою частиною НОМЕР_2 було нараховано і виплачено на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяцю) - січень 2008 року, у сумі 80593,90 грн., з урахуванням утриманого військового збору 1,5%, що підтверджується повідомленням про надходження коштів. Таким чином, повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 01.02.2018 року, а виплату йому було здійснено - 02.05.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 02.02.2018 року по 01.05.2024 року на 2281 день, а отже вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 08.11.2024 задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 частково. Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 02.02.2018 року по 18.01.2023 року включно. Стягнув з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 року по 18.01.2023 року включно у сумі 601 983,34 грн. (шістсот одна тисяча дев`ятсот вісімдесят три гривні 34 копійки) з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погодившись з рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач порушив встановлений чинним законодавством України строк на звернення до суду з адміністративним позовом в цій справі. Також, відповідач зазначає, що строк виплати середнього заробітку в новій редакції ст. 117 КЗпП України обмежений шістьма місяцями.

Відповідачем була подана заява про розгляд справи за участі його представника.

Розглянувши зазначене клопотання, суд вважає, що воно не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього кодексу, справами незначної складності є справи з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище. (п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України)

Як видно з матеріалів справи позивач, як військовослужбовець, що проходив службу, оскаржує бездіяльність стосовно ненарахування індексації грошового забезпечення в повному оьсязі в період проходження служби. Отже, з огляду на предмет позову, дана справа віднесена до категорії незначних справ, які розглядаються судом в порядку спрощеного позовного провадження, відтак, суд апеляційної інстанції, з урахуванням відсутності клопотань про розгляд справи за їх участі від усіх учасників справи, вважає за необхідне апеляційний розгляд даної справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 17.08.2015 року по 01.02.2018 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка находилась на грошовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 .

Як слідує з матеріалів справи, відповідно до клопотання командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_3 від 03.12.2019 року №1314/19/1811 та Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України від 22.05.2017 року №280 рішенням Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 військову частину НОМЕР_2 виключено з системи розпорядників бюджетних коштів та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 , тобто на момент розгляду даної справи, саме військова частина НОМЕР_1 є розпорядником бюджетних коштів, а військова частина НОМЕР_2 лише наділена повноваженнями видавати відповідні накази про виплату грошового забезпечення, а отже, вказані обставини будуть враховані судом при винесені рішення у даній справі.

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.02.2018 року №27 підполковника ОСОБА_1 , начальника 64 пункту управління системою зв`язку та інформаційних систем, призначеного наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 28 грудня 2017 року №518 на посаду заступника військового комісара з територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. З 01 лютого 2018 року виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року по справі № 160/13105/20 адміністративний позов - задоволено.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 01.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяцю) січень 2008 року.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року по справі № 160/13105/20, 02.05.2024 року військовою частиною НОМЕР_2 було нараховано і виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяцю) - січень 2008 року, у сумі 80593,90 грн.

Згідно банківської виписки з АТ Комерційний банк ПриватБанк на картковий рахунок ОСОБА_1 02.05.2024 року зараховано кошти у розмірі 80 593,90 грн, деталі операції: Безготівкове зарахування. Коментар до платежу: військова частина НОМЕР_1 , НОМЕР_4 ; 2800; Кошти на виплату індексації грошового забезпечення; згідно рішення суду, справа №160/13105/20 від 17.02.2021 року, у квітні 2024 року.

Сторонами не заперечується факт того, що саме 02.05.2024 року з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні зі служби.

Вважаючи, що військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не було проведено повний розрахунок в день звільнення, а саме 01.02.2018 року, позивач відповідно до норм статті 117 Кодексу законів про працю України, просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 року по 18.01.2023 року включно у сумі 600 943, 77 грн.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки у виплаті належних йому сум при звільненні, з урахуванням принципу співмірності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 року № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Частинами 1, 4 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.

Верховний Суд у постановах від 31.10.2019 року у справі №825/598/17, від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Так, частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України (чинній на момент звільнення позивача зі служби) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму (частина 2 статті 116 КЗпП України).

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-IX.

Вказаним Законом, зокрема, внесені зміни до Кодексу законів про працю України, частину першу та другу статті 117 викладено в такій редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX 19 липня 2022 року, та після набрання чинності цим законом.

Період з 01.02.2018 року до 18.07.2022 року регулювався редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка не встановлювала обмеження строку щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. До цього періоду, в разі існування істотного дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності.

Проте, період з 19.07.2022 року до 02.05.2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа №360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не врегульовано питання відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає наявними підстави для застосування до спірних правовідносин норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 30.01.2019 у справі № 805/4523/16-а, від 10.05.2019 у справі №805/416/16-а, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

Судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не виплачено усіх належних йому сум.

Індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяцю) - січень 2008 року в сумі 80 593,90 грн. фактично виплачена 02 травня 2024 року, на виконання рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 160/13105/20, яке набрало законної сили 30 червня 2021 року.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не проведенні повного та належного остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в день звільнення 01 лютого 2018 року, а лише 02.05.2024 року.

Враховуючи вищенаведені правові норми, виписку з карткового рахунку позивача, яка підтверджує дату отримання остаточного розрахунку не в день звільнення, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 08.02.2024 у справі №560/3971/19, тощо.

За змістом частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що остаточний розрахунок мав бути проведений з позивачем 01.02.2018 року в день звільнення.

Натомість, належні до виплати суми в загальному розмірі 80 593,90 грн., були виплачені лише 02.05.2024 року.

Судом встановлено, що днем звільнення ОСОБА_1 є 01.02.2018 року, а тому першим днем затримки є 02.02.2018 року.

Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 02.05.2024 року, а тому останнім днем затримки у виплаті є 01.05.2024 року.

Таким чином суд приходить до висновку, що період затримки розрахунку при звільненні слід розділити: з 02.02.2018 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року по 01.05.2024 року.

Суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку № 100).

Згідно з довідкою-розрахунком Військової частини НОМЕР_1 щодо розміру середнього грошового забезпечення за два останні місяці служби та розміру середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 №695 від 13.09.2024 року, позивачу нараховано за грудень 2017 року 11 644, 20 грн., та за січень 2018 року - 11 644,20 грн., а всього у розмірі- 23 288,40 грн.

Вказані місяці налічують 62 календарних днів.

Середньоденний заробіток позивача складає 375,62 грн. (23 288,40 грн. : 62 календарних днів =375,62 грн.).

З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.02.2018 року по 18.07.2022 року становить 611 509 грн. 36 коп. (375,62 грн. х 1628 дні затримки).

Відповідно до позиції щодо необхідності застосування статті 117 КЗпП України, викладеної в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Відповідно картки особового рахунку ОСОБА_1 , виданої військовою частиною НОМЕР_2 , про остаточний розрахунок при звільненні позивача зі служби, відповідачем добровільно було нараховано та виплачено позивачу грошові кошти в сумі 11 897,31 грн.

Із врахуванням індексації грошового забезпечення в сумі 80 593,90 грн. (виплаченої на виконання рішення суду) на яку позивач мав право на день звільнення, сума усіх належних позивачу при звільненні виплат становить 92 491,21 грн. (11 897,31 + 80 593,90).

З указаного вбачається, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 92 491,21 грн (що становить 100%), з яких: 80 593,90 грн. (87,14%) кошти виплачені позивачу на підставі судового рішення, 11 897,31 грн. (12,86%) кошти виплачені позивачу при звільненні.

Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даному спорі, становить 532 869, 26 грн. (87,14% від 611 509 грн. 36 коп.).

Період стягнення з 19.07.2022 року по 02.05.2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи редакцію статті 117 Кодексу законів про працю України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, на користь позивача, за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 69 114,08 грн. (375,62*184).

Зважаючи на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 08.02.2024 у справі №560/3971/19, суд приходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який належить до виплати позивачу, складає 601 983,34 грн. (532 869, 26+69 114,08).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Разом з цим, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

З урахуванням викладеного, враховуючи підтвердження обґрунтованості позовних вимог відповідними доказами, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 02.02.2018 року по 18.01.2023 року включно та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2018 року по 18.01.2023 року включно у сумі 601 983,34 грн., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стосовно посилань відповідача на порушення позивачем строку звернення до суду із позовом в цій справі, колегія суддів зазначає, що як видно з матеріалів справи, фактичний розрахунок з позивачем проведений лише 02.05.2024 , в той же час із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті позивач звернувся 03.06.2024, таким чином в даному випадку суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строки звернення до суду з позовом ОСОБА_2 не порушені.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрнутованим, доводи апеляційнї скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової чстини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.11.2024 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш