Справа № 240/3064/25
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2025-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/3064/25

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфіменко О.В.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

25 вересня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Боровицького О. А. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" №2232-ХІІ від 25.03.1992.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25.03.1992, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю I групи.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_3 (яка перебуває у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 ) на посаді начальника пального і мастильних матеріалів військової частини НОМЕР_3 .

09.09.2024 позивачем подано рапорт про звільнення на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу через сімейні обставини, зокрема, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійного догляду за своїм батьком, який є особою з інвалідністю I групи, оскільки у батька відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня спорідненості.

Відповідачем листом від 22 грудня 2024 року надано відповідь позивачу, в якій зазначено, що необхідна умова для звільнення з військової служби в запас за сімейними обставинами не доведена. Тому правових підстав для звільнення з військової служби на даний час немає. до рапорту не долучені, належним чином завірені документи з яких вбачається, що позивач є єдиною особою, яка може здійснювати постійний догляд за батьком.

Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-ХІІ від 21.10.1993 (далі - Закон № 3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII).

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Приписами частини сьомої статті 26 Закону № 2232-XII встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

При цьому, п. 3 ст. 24 Закону № 2232-XII встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення).

Відповідно до п. 2 Положення громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом. За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно із абз. 2 п. 12 Положення право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до п. 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно пп. г п. 2 ч. 4 ст.26 Закон № 2232-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Абзацом 13 пункту 3 частини 12 ст. 26 Закон № 2232-XII, визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, а саме: необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Пункт 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, передбачає, що документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.

Пунктом 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Тобто право військовослужбовця на реалізацію свого права, зазначеного у рапорті, як і право на інформацію - передбачає, як наслідок, обов`язок відреагувати на рапорт.

Із системного аналізу вищевказаних норм законодавства слідує, що кінцевим результатом написання рапорту військовослужбовцем про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи обґрунтована відмова у задоволенні рапорту.

Як встановлено судом, підставою звільнення з військової служби за сімейними обставинами було визначено необхідність здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю I, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Вказаною нормою визначено документи, які підтверджують зазначені обставини, а саме: медичний висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

На підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 , позивачем було надано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 12.02.2024 серії 12ААГ №821108, яка видана Івано-Франківським обласним бюро МСЕК, відповідно до якої батьку позивача встановлено першу групу інвалідності за загальним захворюванням та визначено, що він потребує стороннього догляду.

Стосовно твердження представника відповідача, що в зазначеній довідці міститься запис про те, що ОСОБА_2 потребує стороннього догляду, проте не зазначено про необхідність постійного догляду, оскільки поняття сторонній догляд не є тотожним поняттю постійний догляд, позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге коли надається такий догляд. В свою чергу, поняття постійний догляд передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.

Суд зазначає, що відповідно до статті 7 Закону України Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні, Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Таке Положення було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (чинного на момент встановлення ОСОБА_2 інвалідності) (далі - Положення № 1317).

Згідно з пунктом 27 Положення № 1317 підставами для встановлення груп інвалідності є, зокрема:

для I групи - стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі;

До I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

З наведеної правової норми висновується, що для І групи інвалідності властиво, що така особа потребує постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги. Отже, встановлення особі І групи інвалідності має на увазі необхідності за особою постійного стороннього догляду, а отже, твердження представника позивача щодо не тотожності понять помилкові.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23, на яку представник відповідача посилається, як на аналогічну не релевантною до даних правовідносин. Адже в справі № 120/1909/23, позивачем було надано висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі у якому рекомендовано догляд вдома, а не довідка до акту медико-соціально експертної комісії про встановлення І групи інвалідності, як у випадку позивача. Отже, вимога законодавства щодо необхідності здійснення саме постійного догляду у даному випадку дотримана.

Стосовно твердження відповідача про те, що позивачем не додано документи, які підтверджують відсутність у його батька інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Позивачем надавалося свідоцтво про народження від 18.06.1970 №080319 в якому зазначено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 .

Також відповідно до витягу №6741-АП-06-2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_2 (дата реєстрації 14.03.2024) та ОСОБА_1 (дата реєстрації 01.12.1995).

Актом про обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї №26 від 07.05.2024 встановлено, що ОСОБА_2 пенсіонер, інвалід 1 групи, постійно хворіє, потребує тривалого лікування і постійного стороннього догляду, син ОСОБА_1 проживає разом і здійснює догляд за ним. Інші особи, які б могли здійснювати такий догляд відсутні.

Позивачем долучено засвідчену заяву ОСОБА_2 від 03.09.2024, яка зареєстрована в реєстрі за №27 про надання згоди для свого утримання та догляду синові ОСОБА_1 При цьому, у заяві ОСОБА_2 підтверджує те, що будь-яких інших осіб, крім сина, які б могли здійснювати за ним догляд, не має, оскільки його дружина ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказане підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 від 06.01.2003 серія НОМЕР_4 .

Стосовно твердження представника відповідача, що в додатках до рапорту на звільнення міститься свідоцтво про народження ОСОБА_1 , де матір`ю позивача зазначено ОСОБА_4 . Проте, в позовній заяві ОСОБА_1 , в обґрунтуванні про відсутність інших членів сім`ї зазначає щодо смерті матері та додає копію свідоцтва про смерть на ім`я ОСОБА_3 , при цьому копія свідоцтва про шлюб батька позивача до рапорту про звільнення не додавалася. Відмовляючи ОСОБА_1 у звільненні з військової служби відповідачем не ставилося питання чи дійсно ОСОБА_3 є матір`ю позивача та дружиною ОСОБА_2 , такі підстави викладені лише у відзиві і не покладені в зміст оскаржуваної відмови.

Абзацами 1, 3 ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з п.6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 у справі №5-рп/99, до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Відповідно до ч.4 ст.3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При цьому суд враховує, що чинним законодавством у сфері проходження військової служби не визначено поняття члени сім`ї першого, другого ступеня споріднення.

Водночас, посилаючись на відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, відповідач не зазначає у своїй відповіді, який саме документ не подано або необхідно подати додатково на підтвердження відсутності у ОСОБА_2 інших, окрім сина, членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або що такі особи самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Вказане, на думку суду, призводить до необґрунтованого обмеження права позивача бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, а не будь-яких документів на власний розсуд.

У контексті зазначеного суд звертає увагу відповідача, що чинним законодавством не передбачено переліку документів, які подаються військовослужбовцем, для підтвердження у нього підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Так само законодавством не передбачено порядку видачі документа конкретної форми (довідки, витягу тощо), який би містив інформацію про наявність чи відсутність членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.

Отже, на переконання суду, можливість довести відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення наявна лише у тому випадку, якщо такі члени сім`ї існували раніше та правовий зв`язок між ними припинився, що підтверджується, наприклад, рішенням суду, свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про розірвання шлюбу тощо. Проте, якщо таких членів сім`ї не існувало взагалі, то підтвердити їх відсутність неможливо.

Суд наголошує, що особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Тому, відмовляючи позивачу у погодженні рапорту фактично з підстав відсутності документа (документів), який неможливо надати, відповідач покладає на позивача надмірний тягар по збиранню доказів.

Поряд з тим, суд враховує, що відповідачем не надано будь-яких протилежних доказів щодо наявності у ОСОБА_2 інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.

При цьому, у відповіді центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13.09.2024 №44/09.1-06-25, зазначено, що згідно відомостей Реєстру інших актових записів про народження дітей у батька ОСОБА_2 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 не виявлено (окрім, ОСОБА_1 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Суд звертає увагу, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Отже, як уже було зазначено, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачами жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій, які є предметом оскарження, надано не було.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, на переконання суду позивач, звертаючись із рапортом від 09.09.2024 надав відповідачу достатні докази для підтвердження обставин для звільнення з військової служби, а отже відмова відповідача у звільнення з військової служби є протиправною.

Зважаючи на те, що відповідач розглянув вказаний рапорт позивача та надав обґрунтовану відмову у звільненні з військової служби по суті, то суд вважає, що належним та ефективним способом поновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю I групи та потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії, а не абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, як помилково зазначив позивач.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, прийняття рішення щодо звільнення позивача відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, установивши достатність підстав, які підтверджуються відповідними доказами у справі.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2025 року у справі № 380/16966/24.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Курко О. П.

Судді Боровицький О. А. Ватаманюк Р.В.