Справа № 744/872/25
Суддя: Гнип О. І.
Дата ухвалення: 2025-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 744/872/25
Провадження № 2-а/744/36/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року в місті Семенівка Чернігівської області Семенівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Гнипа О. І.,

при секретарі Кекух А. А.,

розглянувши адміністративну справу № 744/872/25 за позовом

представника позивача: ОСОБА_1

в інтересах

позивача: ОСОБА_2

до

відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1

про

вимоги позивача: визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

у відкритому судовому засіданні, проведеному за відсутності представника позивача Голика Є. В., позивача ОСОБА_2 , а також за неприсутності представника відповідача,-

В С Т А Н О В И В:

За позовом сторона позивача просить визнати протиправною та скасувати постанову №143 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 01 квітня 2025 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 , якою на позивача накладено штраф в розмірі 17000 гривень, а справу про адміністративне правопорушення відносно позивача закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення. В обґрунтування наведених вимог у позові зазначено про те, що 01 вересня 2025 року позивач виявив, що на його банківський рахунок накладено арешт. Звернувшись 02.09.2025 до Семенівського відділу державної виконавчої служби у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, позивач з`ясував, що 12.08.2025 відносно нього було відкрите виконавче провадження № 78814667 за постановою ІНФОРМАЦІЯ_2 № 143 від 01.04.2025. Цього ж дня, тобто 02.09.2025, позивач отримав у Семенівському відділі державної виконавчої служби у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копію постанови № 143 від 01 квітня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , згідно якої на позивача накладено штраф у розмірі 17000 гривень. Позивача визнано винним у тому, що він порушив ряд законодавчих актів України про військову службу, оборону та мобілізацію, а саме не з`явився за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 14:00 год. 24 листопада 2024 року та не повідомив про причини своєї неявки. Таким чином, на думку начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період. Сторона позивача вважає, що постанова про адміністративне правопорушення від 01.04.2025 є протиправною та підлягає скасуванню за наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється КУпАП. Згідно з ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови (ст. 245 КУпАП). Згідно зі ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю. За приписами ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката. Згідно зі ст. 279 КУпАП під час розгляду справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) роз`яснює особі, яка притягається до адміністративної відповідальності її права і обов`язки, заслуховує її пояснення, за її участю досліджує докази та вирішує клопотання. Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. За змістом ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Окрім того, слід зазначити, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, що полягає в наступному. Відповідно до абз. 11 ч. З ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича. Позивач з 2003 року проживав та проживає по АДРЕСА_1 , нікуди не виїздив та не переміщувався. З незрозумілих причин позивачу не була вручена повістка працівниками АТ «Укрпошта» (якщо така дійсно направлялася) з незалежних від позивача причин. Через наведені обставини позивач не був обізнаний про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 24.11.2024 року. Таким чином, позивач не може нести юридичну відповідальність за невручення йому повістки працівниками АТ «Укрпошта». Але якщо б він і отримав таку повістку, то неодмінно з`явився б до РТЦК та СП. 26.02.2025 до позивача приїхали працівники поліції та повідомили, що його розшукує ІНФОРМАЦІЯ_3 і тому він разом з поліцейськими цього ж дня з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 аби з`ясувати причини його розшуку. Але відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення. Всі перелічені вище обставини, в тому числі і те, що він не знав і не міг знати про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 , позбавили його можливості особисто прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 24.11.2024. Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП, полягає, на думку сторони позивача, виключно у формі умислу (прямого або непрямого). Тобто особа мала усвідомлювати протиправний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачати його шкідливі наслідки і бажати їх або свідомо припускати цих наслідків (ст. 10 КУпАП). Отже, в діях позивача не вбачається жодного умислу, оскільки він не знав про необхідність явки на 24.11.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 та не повинен був це знати, через що в його діях відсутня суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а отже відсутній склад вказаного адміністративного правопорушення. Адміністративна відповідальність в Україні і процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпціях (рішення Конституційного Суду України от 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010). Однією з таких правових презумпцій є закріплена у ст. 62 Конституції України презумпція невинуватості, згідно якої особа вважається невинуватою до тих пір, поки її вина не буде доказана у встановленому законом порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У зв`язку із застосуванням даного принципу саме відповідач, посадова особа якого виявила факт адміністративного правопорушення, повинна довести наявність події і складу адміністративного правопорушення та винуватість особи, наявність законних підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Крім того, відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Слід також зазначити, що стягнення на позивача було накладено поза межами строку його накладення. Так, згідно ч. 7 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Адміністративне правопорушення щодо позивача було виявлено 24.11.2024, тобто в день нез`явлення останнього до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Саме цього дня посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_3 зафіксували або мали зафіксувати факт неявки позивача за повісткою про виклик, і тому саме 24.11.2024 є і днем вчинення правопорушення, і днем його виявлення. Таким чином, станом на 01.04.2025 провадження щодо позивача мало бути закрите на підставі закінчення на момент його розгляду строку накладення адміністративного стягнення, який закінчився 25.02.2025. Виходячи з вищевикладеного, постанова в справі про адміністративне правопорушення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності і накладення на позивача адміністративного стягнення підлягає скасуванню, а справа закриттю.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 та представник позивача, адвокат Голик Євген Валерійович, не прибули, подали до суду за підписом представника позивача Голика Є. В. письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, за змістом якої позов підтримали (а. с. 31).

Представник відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , за довіреністю Єрмоленко Олеся Степанівна, у судове засідання не з`явилася (відповідач був повідомлений про розгляд справи судом через кабінет електронного суду), причини своєї неявки суду не повідомила, через підсистему «Електронний суд» подала до суду відзив на позовну заяву з додатками, за змістом якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування такої правової позиції у відзиві зазначено про те, що Відповідач по справі позовні вимоги не визнає, вважає, що зазначена позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 26 лютого 2025 року о 10 год. 45 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , органами Національної поліції було доставлено ОСОБА_2 який електронним зверненням ІНФОРМАЦІЯ_2 №Е51041 від 22.11.2024, сформованого за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг», був переданий до органів Національної поліції з метою адміністративного затримання та доставлення громадянина, який вчинив адміністративне правопорушення за статтями 210-1 КУпАП, як такого, що не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 14 год. 00 хв., 24.11.2024 по повістці №1104234 від 11.11.2024. Повістка №1104234 від 11.11.2024 була сформована за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, з накладеним кваліфікованим електронним підписом керівника відділу районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки у день її формування. Формування повістки у такий спосіб відповідає пункту 30 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560. Відповідно до пункту 34 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 повістка про виклик резервіста або військовозобов`язаного до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ може бути надіслана зазначеними органами військового управління (органами) засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення на адресу його місця проживання після завершення 60 днів, відведених законодавством на уточнення своїх облікових даних, у тому числі адреси місця проживання. У разі коли резервіст або військовозобов`язаний уточнив свої облікові дані після завершення 60 днів, відведених законодавством на уточнення своїх облікових даних, повістка може надсилатися на адресу місця проживання, зазначену резервістом або військовозобов`язаним під час уточнення облікових даних. У разі неуточнення протягом 60 днів резервістом або військовозобов`язаним своєї адреси місця проживання повістка може надсилатися на його адресу зареєстрованого / задекларованого місця проживання. Повістка про виклик резервіста або військовозобов`язаного до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ надсилається адресату протягом 48 годин після підпису повістки відповідним керівником. При цьому день явки за викликом резервіста або військовозобов`язаного з населеного пункту, що є адміністративним центром області, визначається протягом семи діб, а з інших населених пунктів - протягом десяти діб від дня надсилання повістки засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення». Зазначена повістка була надіслана ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку 11.11.2024 рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення на адресу його місця проживання після завершення 60 днів, відведених законодавством на уточнення своїх облікових даних, у тому числі адреси проживання. Однак, зазначена вище повістка (поштове відправлення) повернулася адресату 21.11.2024 із відміткою пошти про «повернення» по причині «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно інформації з ЄДРПВР «Оберіг» ОСОБА_2 уточнив свої облікові дані 15.07.2024, тобто протягом 60 днів, відведених законодавством на уточнення своїх облікових даних, де зазначив, що він зареєстрований і проживає за адресою АДРЕСА_1 . З цього вбачається, що ОСОБА_2 був належним чином оповіщений про дату та час виклику, адже адреса поштового відправлення (повістки) збігається з адресою його місця реєстрації, що була наявна у ЄДРПВР. Відтак другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_2 виконав вимоги чинного законодавства щодо вручення повісток, як і дотримався процедури направлення повістки, а позивач був належним чином повідомленим про необхідність явки до ТЦК. Згідно п. 41 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2025 року належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є, зокрема: у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку, зокрема: день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних. Відповідно до пункту 82 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року, листи з позначкою Повістка ТЦК під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою Повістка ТЦК. Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого листа з позначкою Повістка ТЦК, працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за зазначеною адресою, яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до відправника. З копії поштового повідомлення встановлено, що надіслана засобами поштового зв`язку повістка про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 повернута з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Отже, відповідно до зазначених Правил надання послуг поштового зв`язку, поверненню повістки з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» передує інформування працівником об`єкта поштового зв`язку одержувача про надходження листів з позначкою «Повістка ТЦК», при цьому чинне законодавство України не покладає на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки обов`язків щодо перевірки належного інформування працівниками об`єкта поштового зв`язку одержувача, у даному випадку позивача, про наявність на його ім`я та адресу листів з позначкою «Повістка ТЦК». Сам по собі факт неотримання позивачем поштової кореспонденції, надісланої йому на зареєстровану адресу місця проживання не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для заяви про те, що права військовозобов`язаного були порушені, а суб`єктивна сторона правопорушення відсутня. Нормами Порядку №560 від 16.05.2024, прийнятого на виконання ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», на думку представника відповідача, закладено презумпцію обізнаності військовозобов`язаного у разі надіслання повісток підрозділами ТЦК та СП за зареєстрованим (зазначеним військовозобов`язаним) місцем проживання. Пунктом 41 вказаного Порядку, визначено, що належним підтвердженням оповіщення військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки є, у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку, день проставлення у поштовому повідомленні, зокрема, відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання. Отже, законодавством визначено конкретні «відмітки», які підтверджують факт оповіщення, навіть якщо таку повістку фактично не було вручено. Як зазначено колегією суддів Сьомого апеляційного адміністративного суду у постанові по справі №677/215/25 «проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання прирівнюється законодавцем до належного повідомлення особи про виклик її до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, навіть незважаючи на те, що фактично особа може бути не ознайомлена із необхідністю явки її до територіального центру». Вказані приписи Порядку № 560 є чинними. У спірному випадку для з`ясування факту того, чи повідомлений належним чином позивач про виклик його за повісткою, необхідно дослідити дотримання відповідачем - ТЦК та СП, порядку направлення повістки та дотримання умов її вручення засобами поштового зв`язку. З огляду на перелічене вище, оповіщення позивача про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 відбулося з дотримання норм Порядку №560, що спростовує, на переконання представника відповідача, доводи позивача в частині того, що на його адресу листа з повісткою не надходило, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог. При цьому, той факт, що позивач не отримав кореспонденцію, надіслану йому на зареєстровану адресу місця проживання, сам по собі не є достатнім аргументом для скасування оскаржуваної постанови, а один лише факт неотримання поштового відправлення, що містить повістку про виклик, без наявності поважних причин неотримання такої повістки та неявки на виклик, не може ставати підґрунтям для уникнення адміністративної відповідальності за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період. Відтак посилання позивача на необізнаність щодо необхідності явки до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки є необґрунтованими та не звільняє його від обов`язку з`явитися на виклик до ТЦК і не може бути підставою для звільнення від адміністративної відповідальності за порушення цього обов`язку. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17, направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника. На підставі викладеного, позивач мав знати, що його викликають до ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак свідомо не з`явився, навмисно ухилявся від отримання даного поштового відправлення. Таким чином, в силу вимог п. 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, позивач 21.11.2024 (день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою зареєстрованого місця проживання) оповіщений про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 24.11.2024, однак на зазначену дату він не з`явився. Отже, позивач порушив вимоги ч. 3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Оскільки повістка про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 24.11.2024 була скерована на зареєстровану адресу місця проживання позивача завчасно, після невдалої спроби вручення відповідно до правил надання поштового зв`язку така повернулася на адресу відправника, доказів поважності причин неприбуття стороною позивача надано не було надано. З урахуванням зазначеного, ІНФОРМАЦІЯ_4 вважає доведеним те, що позивач був належним чином повідомленим про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 24.11.2024, без поважних причин не прибув, що свідчить про наявність складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 3 статті 210-1 КУпАП. Вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення встановлена на підставі належних та допустимих доказів, зокрема, документального підтвердження факту направлення повістки та неявки у визначений день до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сам позивач факт неявки не заперечує, а отже висновок про наявність складу адміністративного правопорушення, на погляд представника відповідача, зроблено обґрунтовано. Крім того, приведені доводи позивача про «необізнаність про виклик» не підтверджені жодним доказом. Відтак 26.02.2025 року відносно нього було складено Протокол про адміністративне правопорушення №17. У протоколі №17 від 26.02.2025 зазначено дату і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; пояснення особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності; документи, що до нього додавалися. Під час складання протоколу ОСОБА_2 було доведено зміст статті 63 Конституції України та роз`яснено права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП, про що в протоколі № 17 від 26.02.2025 року проставлено відповідну відмітку, та засвідчено особистим підписом ОСОБА_2 .. Протокол підписаний уповноваженою посадовою особою, яка його склала, та особою, яка притягалася до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 .. Уповноваженою посадовою особою, яка складала протокол, було запропоновано ОСОБА_2 ознайомитися із складеним протоколом, та надати письмове пояснення по суті вчиненого правопорушення, цим правом він не скористався, письмові пояснення не надавав. Протоколом від 26.02.2025 №17 позивача було повідомлено, про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 01.04.2025 о 16 год. 00 хв. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що ОСОБА_2 проставлено особистий підпис і дату у протоколі. З цього вбачається, що при складанні протоколу уповноваженою посадовою особою було дотримано вимог Інструкції зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 01.01.2024 року №3. Але на вказаний час у вказану дату у вказане місце позивач не з`явився для розгляду справи. Вказане свідчить, на погляд представника відповідача, про те, що позивач був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, що підтверджується належними доказами, проте, на вказану у протоколі дату та час позивач не з`явився, клопотань про перенесення розгляду справи про адміністративне правопорушення не заявляв. Ч. 1 ст. 268 КУпАП передбачено, що під час відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. ІНФОРМАЦІЯ_2 було вжито заходів щодо належного сповіщення ОСОБА_2 про дату, місце і час розгляду справи про адміністративне правопорушення. Вжиття таких заходів підтверджується відповідними та належними доказами, проте позивач по справі на її розгляд так і не з`явився. З огляду на це, справа про адміністративне правопорушення була розглянута з його відсутності. Відтак 01.04.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 була винесена постанова №143 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 статті 210-1 КУпАП. При розгляді справи про адміністративне правопорушення у відповідності до положень статті 280 КУпАП ІНФОРМАЦІЯ_4 було встановлено що: адміністративне правопорушення було вчинене ОСОБА_2 , факт вчинення адміністративного правопорушення підтверджується Протоколом про адміністративне правопорушення від 26.02.2025 №17, в якому зафіксовано суть адміністративного правопорушення. Вина особи підтверджується тим, що він без повідомлення причин поважності у встановлений термін не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим, електронним зверненням, був переданий до органів Національної поліції, для доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 як громадянин, який вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ст.210-1 КУпАП, та такий, що підлягає притягненню до адміністративної відповідальності. Зазначеною бездіяльністю військовозобов`язаний ОСОБА_2 проігнорував і порушив виконання обов`язку, покладеного на нього згідно зазначених вище правових норм, не з`явився за повісткою про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходися у розшуку, тому порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а відтак підлягає притягненню до адміністративної відповідальності. Обставин, що пом`якшують відповідальність не було виявлено. Майнової шкоди не заподіяно, про що також зазначено у відповідній постанові. З огляду на це, відповідачем було у повній мірі з`ясовано та враховано всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, як того вимагає норма ст.280 КУпАП, а також підтверджено, на думку представника відповідача, доказами, а саме: копією постанови про адміністративне правопорушення № 143 від 01.04.2025 року; копією електронного звернення до Національної поліції; повістки про виклик; копією рекомендованого поштового відправлення; копією довідки Укрпошти про причини повернення; копією протоколу про адміністративне правопорушення від 26.02.2025 №17. Щодо строків притягнення до адміністративної відповідальності представник відповідача повідомляє наступне. У спірних правовідносинах у питанні визначення строку притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає застосуванню не загальна норма, передбачена ч.1 ст.38 КУпАП, а спеціальна норма, наведена у ч. 7 ст. 38 КУпАП. Вказаною спеціальною нормою визначено, що адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 2101 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Дане правопорушення не має «разового характеру», а є триваючим правопорушенням. Положення Кодексу України про адміністративні правопорушення не містить визначення поняття «триваюче» правопорушення. Разом із тим, у теорії «адміністративного права» під триваючим правопорушенням розуміють тривале невиконання вимог правової норми у вигляді дії або бездіяльності. При цьому характер триваючого правопорушення оцінюється у кожному конкретному випадку індивідуально. Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17 зазначив, що триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону. Триваючим адміністративним правопорушенням вважається таке, що пов`язане з довготривалим, безперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. У випадку ст. 210-1 КУпАП це стосується тривалого ухилення від мобілізації або невиконання обов`язків, покладених на громадян у сфері військового обліку. Оскільки обов`язки, передбачені законодавством про мобілізацію та військовий облік, є безперервними, їх невиконання протягом тривалого часу може кваліфікуватися як триваюче правопорушення. Означене свідчить, що відповідальність за таке правопорушення може наступати не лише за первинне порушення, а й за кожен день або період, протягом якого порушення триває. Обов`язок з`явитися за повісткою виник у позивача ОСОБА_2 24.11.2024. Однак, 24.11.2024 ОСОБА_2 продовжував вчиняти правопорушення, оскільки не з`являвся за викликам по повістці, при цьому, станом на момент подання до суду адміністративного позову його обов`язок з`явитися по повістці й досі не виконаний. Отже, в даному випадку вчинення позивачем правопорушення мало триваючий, безперервний характер, а тому строки притягнення його до адміністративної відповідальності необхідно обчислювати саме протягом року з моменту вчинення правопорушення, тобто з 22.11.2024 по «21.11.2025», з дати коли він електронним зверненням був переданий до органів Національної поліції. З огляду на це, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, що передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, постановою від 01.04.2025 у строк не пізніше одного року з дня його вчинення.

Суд, вивчивши матеріали адміністративної справи та наявні матеріали щодо справи про адміністративне правопорушення, вважає за необхідне позов задовольнити повністю за наступних обставин.

ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови № 143 від 01.04.2025 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_3 , котрою на позивача накладено штраф у розмірі 17000 гривень 00 копійок.

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 , заперечує проти позову, стверджуючи про належне повідомлення позивача шляхом направлення повістки поштою та наявність складу адміністративного правопорушення.

Разом з тим, суд убачає за потрібне погодитися з доводами сторони позивача та відхилити доводи сторони відповідача з таких підстав.

Щодо не присутності складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 3 ст. 210-1 КУпАП передбачена відповідальність за неприбуття громадянина, зобов`язаного з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, на його виклик без поважних причин або неповідомлення про зміну місця проживання (місця перебування), роботи (навчання).

Обов`язковими елементами складу адміністративного правопорушення є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона правопорушення.

Аналізуючи матеріали справи, суд з`ясував наступне.

Щодо об`єктивної сторони правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу була направлена повістка про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 24 листопада 2024 року. Повістка була надіслана засобами поштового зв`язку рекомендованим листом на адресу зареєстрованого місця проживання позивача.

Однак, як не оспорюється обидвома сторонами у даній справі, повістка повернулася відправнику з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Суд критично оцінює посилання представника відповідача у відзиві на правову позицію, викладену у постанові колегії суддів Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі № 677/215/25, оскільки обставини тієї справи істотно відрізняються від обставин справи, що розглядається. Зокрема, у цій справі встановлено, що позивач фактично проживав за адресою направлення повістки, проте повістка йому не була вручена з причин, які не залежали від позивача.

Аналогічно, посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 не є релевантним для цієї справи, оскільки стосуються зовсім іншої категорії спорів та інших фактичних обставин.

Щодо суб`єктивної сторони правопорушення.

Суд звертає особливу увагу на те, що для наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, необхідна наявність вини особи.

З матеріалів справи встановлено таке.

Позивач з 2003 року постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , нікуди не виїжджав та не переміщувався.

Повістка про виклик на 24.11.2024 була направлена на відому відповідачеві адресу проживання позивача, але повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», хоча позивач фактично там проживав.

Позивач не був повідомлений про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 і не міг знати про такий обов`язок.

26 лютого 2025 року позивач з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з поліцейськими, коли йому через поліцію було сповіщено про необхідність явки до підрозділу відповідача.

Відповідно до пункту 82 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009, листи з позначкою "Повістка ТЦК" вручаються особисто адресату. У разі відсутності адресата працівник поштового зв`язку повинен інформувати адресата за наявним номером телефону та/або вкласти до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа.

Відповідачем не надано жодних доказів того, що позивач був проінформований працівниками АТ «Укрпошта» про надходження листа з повісткою або що до його поштової скриньки було вкладено відповідне повідомлення. Сам факт повернення листа з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» не свідчить про належне повідомлення особи, особливо коли встановлено, що особа фактично проживала за цією адресою.

Суд вважає, що невручення повістки позивачу відбулося з причин, які не залежали від волі позивача. Позивач не ухилявся від отримання повістки, не змінював місця проживання, не переховувався.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в діях позивача відсутня суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення вина. Позивач не усвідомлював і не міг усвідомлювати протиправний характер своєї бездіяльності (неявки за викликом), оскільки не знав і не міг знати про необхідність явки.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вказана вище конституційно закріплена презумпція невинуватості, суд вважає, поширюється і на провадження по справах про адміністративні правопорушення.

Через це суд переконаний, що відповідачем не доведено наявність вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Висновок про винуватість позивача ґрунтується виключно на припущенні про те, що направлення повістки засобами поштового зв`язку автоматично означає обізнаність особи про необхідність явки, навіть якщо повістка не була фактично вручена.

Щодо строків накладення адміністративного стягнення.

Незважаючи на встановлену відсутність складу адміністративного правопорушення, суд вважає за необхідне також проаналізувати дотримання строків накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до частини 7 статті 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

З матеріалів справи встановлено:

день вчинення діяння (неявки за повісткою) - 24.11.2024;

день виявлення правопорушення - 24.11.2024 (відповідач це по суті не спростовує);

постанова винесена 01.04.2025.

Таким чином, між днем виявлення правопорушення (24.11.2024) та днем винесення постанови (01.04.2025) минуло значно більше трьох місяців.

Суд не може в такому разі дійти висновку про триваючий характер правопорушення. Неявка за повісткою у визначений день та час є одноразовим діянням, яке вичерпується фактом неприбуття у визначений строк. Це не є тривалим невиконанням обов`язку, а конкретним фактом неявки 24.11.2024.

З огляду на викладене, суд переконаний, що у справі є всі підстави для повного задоволення позовних вимог, визнання оскаржуваної постанови відповідача протиправною, скасування її та закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення за відсутністю у діянні позивача саме складу вказаного адміністративного правопорушення як найбільш пріоритетної реабілітуючої підстави, враховуючи приведене й зважаючи також на приписи п. 3 ч. 1 ст. 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, п. 3 ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалюючи дане рішення, суд відхиляє всі інші наведені вище аргументи, викладені представником відповідача у зазначеному вище відзиві, позаяк вони суперечать з`ясованим судом обставинам допущених відповідачем порушень.

Керуючись ст. ст. 5, 77, 244-246, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов представника позивача ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення задовольнити повністю.

Постанову № 143 по справі про адміністративне правопорушення від 01 квітня 2025 року за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 , якою на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок визнати протиправною та скасувати, а справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 закрити за відсутністю у діях ОСОБА_2 складу вказаного адміністративного правопорушення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання згідно даних позову: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце знаходження: АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Суддя: О. І. Гнип