Справа № 420/241/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/241/25

Головуючий І інстанції: Бойко О.Я.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 30.04.2025р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

02.01.2025р. ОСОБА_1 , через уповноваженого представника - Книш Т.Ю., звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невнесенні наказу (по стройовій частині) про виключення його зі списків особового складу військової частини;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 винести наказ (по стройовій частині) про виключення його зі списків особового складу військової частини.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не винесено наказ про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини. Так, позивач впродовж військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 вчинив кримінальний злочин у вигляді «відкритої відмови від виконання наказу начальника в умовах воєнного стану». У зв`язку із цим, в подальшому позивач був притягнутий до кримінальної відповідальності та вироком суду був засуджений до покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні строком на 2 роки, де по теперішній час і перебуває.

Відповідач, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невинесенні наказу (по стройовій частині) про виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення 1 взводу оперативного призначення 2 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення Військової частини НОМЕР_1 . Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 винести наказ (по стройовій частині) про виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення 1 взводу оперативного призначення 2 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення Військової частини НОМЕР_1 . Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі - 1211,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 04.06.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2025р. і прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025р. дана апеляційна скарга - залишена без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

01.07.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 під час мобілізації був призваний на військову службу.

04.05.2023р. наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №136 позивач призначений на посаду командира відділення 1 взводу оперативного призначення 2 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення Військової частини НОМЕР_1 , зарахований до списків особового складу частини на всі види забезпечення.

13.10.2023р. ОСОБА_1 скоїв кримінальний злочин, відкрито відмовився виконувати наказ начальника на умовах воєнного стану на території Малотокмачанської сільської територіальної громади Пологівського району Запорізької області.

22.11.2023р. Шевченківський районний суд м. Запоріжжя вироком (справа №336/11759/23) визнав ОСОБА_1 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, та призначив йому узгоджене сторонами покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі строком на два роки.

На підставі ч.1 ст.62 КК України, було замінено ОСОБА_1 покарання за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі строком на два роки на тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців строком на два роки.

Відповідно до довідки від 02.05.2024р. №2136/7/1671, позивач відбуває покарання у Військовій частині НОМЕР_3 (дисциплінарний батальйон АДРЕСА_1 ).

10.06.2024р. на адресу відповідача було спрямовано копію вироку суду та довідку Військової частини НОМЕР_3 про відбування позивачем покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні для прийняття рішення, відповідно до ст.9 Розділу ІІ «Інструкції з організації обліку особового складу Національної Гвардії України» (затв. Міністерством юстиції України від 30.01.2017р. №732), щодо виключення зі списків особового складу військової частини у зв`язку з засудженням та вибуттям для відбування покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні.

Однак, станом на теперішній, Військовою частиною НОМЕР_1 жодних дій не вчинено та будь-якої відповіді не надано.

Позивач, вважаючи вищезазначені дії відповідача протиправними, звернулася із даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх задоволення.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не в повному обсязі погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати виключно встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.65 Конституції України, громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Як передбачено у ч.1 ст.106 Конституції України, Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, а також Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 (затв. Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX), введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

Цей строк неодноразово продовжувався аналогічними Указами та наразі триває.

Також, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022р. за №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правове регулювання відносин між державою та громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження військової служби врегульовує Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Військовий обов`язок, згідно з ч.2 ст.1 Закону №2232-ХІІ, установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Визначення «військової» служби міститься у ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я та віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами ч.2 цієї ж статті Закону, проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частинами 3,4 ст.2 Закону №2232-ХІІ визначено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права і обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Так, спір в даній справі виник з приводу протиправного, на думку позивача, не звільнення його з військової служби у зв`язку із набранням законної сили стосовно нього обвинувального вироку суду щодо призначення покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні строком на два роки.

Підстави ж звільнення з військової служби безпосередньо визначені ст.26 Закону №2232-ХІІ.

У силу пп. «в» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII (в редакції, що була чинною в листопаді 2023р.), під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числі резервістів в особливий період, звільняються з військової служби у зв`язку із набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

Тобто, на момент виникнення спірних у справі правовідносин, однією з підстав для звільнення військовослужбовця, згідно із вищезазначеними законодавчими нормами, є набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

На наявність даної обставини, як на підставу для його звільнення, посилається і ОСОБА_1 , обґрунтовуючи правомірність заявлених позовних вимог.

Вказане узгоджується із п.144-5 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008), згідно з яким, військовослужбовці, військову службу яким було призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до п. «г» ч.2, п. «г» ч.3, пп. «д» п.1, пп. «в» п.2 ч.4, пп. «е» п.1, пп. «е» п.2, пп. «в» п.3 ч.5 та пп. «е» п.1, пп. «д» п.2 і пп. «в» п.3 ч.6 ст.26 Закону №2232-XII.

Дія цього Положення поширюється на військовослужбовців Національної гвардії України та Державної спеціальної служби транспорту.

У той же час, зазначена норма містить виключення з числа військовослужбовців, які мають бути звільнені з військової служби у зв`язку із набранням законної сили обвинувальним вироком суду, а саме щодо військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Натомість, як передбачено п.144 Положення №1153/2008, такі військовослужбовці, до яких було застосовано покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, звільняються з посади і зараховуються у розпорядження відповідного командира (начальника) згідно з пп.13 п.116 цього Положення.

Згідно з п.116 вказаного Положення, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання відносно дальшого їх службового використання допускається в тому разі, якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або ж тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання.

Водночас, як згадувалося вище, ОСОБА_1 був визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, та, за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2023р. у справі №336/11759/23, йому було призначено покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

Покарання, в розумінні ч.1 ст.50 КК України є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Одним із видів покарань, які, відповідно до ст.51 КК України, можуть бути застосовані до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, є позбавлення волі на певний строк.

Поряд із цим, згідно з ч.1 ст.62 КК України, покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні призначається, зокрема, військовослужбовцям, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також якщо суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замінити позбавлення волі на строк не більше двох років триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.

Відповідно до ч.5 ст.65 КК України, у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання винуватості суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Так, на підставі ч.1 ст.62 КК України, Шевченківським районним судом м. Запоріжжя було замінено ОСОБА_1 покарання за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі строком на два роки на тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців строком на два роки.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Отже, за таких умов, слід погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що позивач наразі не може бути звільнений з військової служби за пп. «в» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII та виключений зі списків особового складу в/частини, оскільки вироком суду йому визначено (замінено відповідно до КК України) міру покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні (в/частина НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), а тому, відповідно, як вже зазначалося вище, він повинен бути зарахований у розпорядження відповідного командира (начальника) згідно з пп.13 п.116 цього Положення.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останнього.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення має засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 25.09.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко