Справа № 520/20900/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

25.09.2025 р. справа №520/20900/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - Позивач №1, Заявник №1), ОСОБА_2 (далі за текстом - Позивач №2, Заявник №2)
до Харківського міського голови - Терехова Ігора Олександровича (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, Харківський міський голова)
провизнання протиправною бездіяльності суб"єкта владних повноважень, спонукання суб"єкта владних повноважень до вчинення конкретного управлінського волевиявлення, -

встановив:

Позивач №1 та Позивач №2 у порядку адміністративного судочинства заявили спільні вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Харківського міського голови Терехова Ігоря Олександровича, яка виявилась у неналежному реагуванні на звернення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 від 28.04.2025р. та від 26.06.2025р.; 2) Зобов"язання Харківського міського голови Терехова Ігоря Олександровича вирішити питання щодо: відокремлення пішохідних та зелених зон за адресою: м.Харків, шосе Салтівське, 174 від проїзних частин вулично-дорожньої мережі шляхом виконання робіт з відновлення бортового каменю; встановлення обмежувального огородження або малих архітектурних форм з урахуванням вимог чинних правил, норм, стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху, зокрема, Національного стандарту України ДСТУ 8751:2017 "Безпека дорожнього руху. Огородження дорожні і напрямні пристрої. Правила виконання. Загальні технічні вимоги."; видалення заростей з прилеглої території за адресою: м.Харків, шосе Салтівське, 174 і висадки на ній дерев у кількості 9-12 штук; 3) Зобов"язання Харківського міського голови Терехова Ігоря Олександровича надати суду звіт про виконання судового рішення.

Аргументуючи ці вимоги, зазначили, що: 1) Харківською міською радою проігнороване питання стосовно збереження життя і здоров`я учасників дорожнього руху, порушене у спільному зверненні Позивача №1 і Позивача №2 від 28.04.2025р. до Харківського міського голови (вхідний номер за обліками реєстрації вхідної кореспонденції Харківської міської ради КО-8-5839/1-25) і згадане у листі УПП в Харківській області Департаменту патрульної поліції від 31.03.2025р. №3753/41/14/02-2025; 2) не забезпечено організацію благоустрою прилеглої території відносно адреси: м.Харків, вул.Салтівське шосе, 174; 3) не забезпечено відновлення первісного стану узбіччя Салтівського шосе між вулицею Карпенка_Карого та вулицею Марії Заньковецької; 4) не забезпечено озеленення прилеглої території відносно адреси: м.Харків, вул.Салтівське шосе, 174.

Позивач №1 та Позивач №2 твердили, що саме Харківський міський голова повинен забезпечити належне реагування на спільне звернення Позивача №1 і Позивача №2 від 28.04.2025р. до Харківського міського голови (вхідний номер за обліками реєстрації вхідної кореспонденції Харківської міської ради КО-8-5839/1-25), на лист УПП в Харківській області Департаменту патрульної поліції від 31.03.2025р. №3753/41/14/02-2025, на спільне звернення Позивача №1 і Позивача №2 від 26.06.2025р. до Харківського міського голови (вхідний номер за обліками реєстрації вхідної кореспонденції Харківської міської ради КО-8-8800/1-25)

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що усі звернення Позивача №1 та Позивача №2 були розглянуті своєчасно, неупереджено та у повному обсязі, у наданих письмових листах містяться відповіді на усі порушені питання. Твердив, що у межах спірних правовідносин Харківський міський голова не обтяжений обов`язком надавати відповідь на звернення за власним підписом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2025р. у справі №520/20900/25 позов було залишено без руху у звязку із недоліками в оформленні.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2025р. у справі №520/20900/25 позов було прийнято до розгляду після виправлення недоліків в оформленні.

04.09.2025р. судом було отримано відзив на позов.

12.09.2025р. судом було отримано відповідь на відзив.

У відповіді на відзив Позивач №1 та Позивач №2 твердять про те, що вирішення низки питань (1/ відокремлення пішохідних та зелених зон за адресою: м.Харків, шосе Салтівське, 174 від проїзних частин вулично-дорожньої мережі шляхом виконання робіт з відновлення бортового каменю; 2/ встановлення обмежувального огородження або малих архітектурних форм з урахуванням вимог чинних правил, норм, стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху, зокрема, Національного стандарту України ДСТУ 8751:2017 "Безпека дорожнього руху. Огородження дорожні і напрямні пристрої. Правила виконання. Загальні технічні вимоги.") належать саме до компетенції Харківського міського голови, яким повинен забезпечити належний розгляд звернень громадян та надати особисту відповідь на звернення, одержане під час особистого прийому.

Враховуючи: обсяг здобутих доказів, котрі із достатньою повнотою висвітлюють обставини спірних правовідносин; вичерпання процесуальних можливостей отримання інших об`єктивних даних про справжні обставини фактичної дійсності; реалізацію учасниками справи прав на подачу відповідних процесуальних документів та незмінність завдання адміністративного судочинства у будь-якому спорі, суд вважає, що справа підлягає вирішенню на підставі наявних доказів.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі процесуальних документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

З приєднаних до справи доказів судом установлено, що Позивач №1 та Позивач №2 є мешканцями будинку у приватному домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2024р. у справі №36343/23 була визнана протиправною бездіяльність Харківської міської ради, яка виявилась у неефективному реагуванні на заяву ОСОБА_1 від 15.06.2023р., скаргу ОСОБА_2 від 07.07.2023р. та скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 17.07.2023 р. щодо звільнення земельної ділянки комунальної власності навпроти будинку №174 по Салтівському шосе в м. Харкові від самовільно (без дозвільних документів) встановленої пересувної тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності з надання послуг у сфері автострахування; Зобов?язано Харківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.06.2023р., скаргу ОСОБА_2 від 07.07.2023р. та скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 17.07.2023р. з врахуванням висновків суду.

Згідно з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2024р. на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 по справі №520/36343/23 відповідач - Харківська міська рада надав докази щодо повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.06.2023р., скарги ОСОБА_2 від 07.07.2023 р. та скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 17.07.2023 р., а саме: лист Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № КО-128/0/5-131/-/21-24 від 01.03.2024, лист ГУ ДПС у Харківській області № 378/М/20-40-24-02-09 від 28.03.2024, лист ГУ НП в Харківській області від 29.03.2024, лист ГУ НП в Харківській області від 15.04.2024, лист Адміністрації Немишлянського району ХМР № 52/0/799-24 від 20.03.2024, лист Адміністрації Немишлянського району ХМР № 51/0/799-23 від 20.03.2024, лист Адміністрації Немишлянського району ХМР № 50/0/799-24 від 20.03.2024, якими надано відповіді на звернення позивачів.

Листом Харківського міського голови Терехова Ігора Олександровича від 17.03.2025р. №Ко-8-1057/1-25.8-31 перед Управлінням патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції були порушені питання, зокрема, неправомірного (за твердженням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як користувачів домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ) використання ОСОБА_3 (котра значиться у якості власника 1/2 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ) прилеглої до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 території у спосіб: паркування транспортних засобів, надання послуг з автострахування без отримання дозвільних документів у межах червоної лінії шосе Салтівського, зняття верхньої частини грунту земельної ділянки.

Листом Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції від 31.03.2025р. №3753/41/14/02-2025 Харківський міський голова - Терехов Ігор Олександрович був сповіщений, зокрема, про те, що: не було виявлено фактів розміщення транспортного засобу марки RENAULT-Trafic д.р.н.з. - НОМЕР_1 на території, прилеглій до будинку №174 по шосе Салтівському у м.Харкові; попередження ймовірних майбутніх випадків нецільового використання об`єктів благоустрою території м.Харкова потребує відокремлення пішохідних та зелених зон за адресою: м.Харків, шосе Салтівське, 174 від проїзних частин вулично-дорожньої мережі шляхом виконання робіт з відновлення бортового каменю; встановлення обмежувального огородження або малих архітектурних форм з урахуванням вимог чинних правил, норм, стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху, зокрема, Національного стандарту України ДСТУ 8751:2017 "Безпека дорожнього руху. Огородження дорожні і напрямні пристрої. Правила виконання. Загальні технічні вимоги."

28.04.2025р. Позивачем №1 та Позивачем №2 до Харківського міського голови Терехова Ігора Олександровича було подано письмове звернення із найменуванням - "Заява про організацію благоустрою прилеглої території" з питання вжиття заходів для відокремлення пішохідних та зелених зон за адресою: м.Харків, шосе Салтівське, 174 від проїзних частин вулично-дорожньої мережі шляхом виконання робіт з відновлення бортового каменю; встановлення обмежувального огородження або малих архітектурних форм; відновлення стану узбіччя Салтівського шосе між вулицями Карпенка-карого і Марії Заньковецької; видалення заростей з прилеглої території за адресою: м.Харків, шосе Салтівське, 174 і висадки на ній тільки дерев у кількості 9-12 штук (далі за текстом - Звернення №1).

Відповідь на Звернення №1 була надана листом Департаменту земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.05.2025р. №1008-5839/1-25.05-31, де зазначено, що: 1) за інформацією Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради проїжджа частина магістральної дороги по Салтівському шосе (з санітарною смугою до 0,75 м. від бордюрного каменю) перебуває на балансі Комунального підприємства «Шляхрембуд»; 2) з метою благоустрою території між проїжджою частиною Салтівського шосе та житловою забудовою доцільно розглянути питання будівництва місцевого (бічного) проїзду; 3) за інформацією Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради 13.05.2025р. було проведено комісійне обстеження території за адресою м.Харків, шосе Салтівське, 174, яке показало задовільний стан зелених насаджень; 4) територія за адресою м.Харків, шосе Салтівське, 174 не перебуває у господарському віданні комунальних підприємств, функції управління якими закріплені за Департаментом житлово-комунального господарства Харківської міської ради; 5) 27.05.2025р. спеціалістами Комунального підприємства «Благоустрій» м.Харків здійснено обстеження території за адресою м.Харків, шосе Салтівське, 174, яке показало охайний стан висаджених рослин та дерев.

Лист Департаменту земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.05.2025р. №1008-5839/1-25.05-31 підписаний в.о. директора Департаменту Підлісною К.

26.06.2025р. Позивачем №1 та Позивачем №2 до Харківського міського голови ОСОБА_4 під час особистого прийому було подано письмове звернення із найменуванням - "Скарга на відповідь Департаменту земельних відносин від 27.05.2025р." з приводу повторного розгляду Звернення №1 та звернення Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції від 31.03.2025р. (далі за текстом - Звернення №2).

Відповідь на Звернення №2 була надано листом Департаменту земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради від 21.07.2025р. №КО-8-8800/1-25.08-31, де указано про розгляд Звернення №1 згідно з листом Департаменту земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.05.2025р. №1008-5839/1-25.05-31 та відсутність будь-якої іншої додаткової інформації.

Лист Департаменту земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради від 21.07.2025р. №КО-8-8800/1-25.08-31 підписаний директором Департаменту Сом П.

Стверджуючи про вчинення субєктом владних повноважень у межах спірних правовідносин протиправної бездіяльності, Позивач №1 та Позивач №2 ініціювали даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд зазначає, що згідно з ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 10 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств (ч.1 ст.10; Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (ч.2 ст.10).

Суд відзначає, що суспільні відносини з приводу практичної реалізації права особи на отримання інформації унаслідок звернення до учасників суспільних відносин унормовані, насамперед, приписами ст.40 Конституції України, згідно з якою усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а також додатково деталізовані приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР), Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-ХІI (далі за текстом - Закон №2657-ХІІ), Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).

При цьому, приписи перелічених вище законів одночасно регламентують і суспільні відносини з обігу інформації.

Окрім того, відносини з обігу інформації унормовані також і приписами ст.32 Конституції України, де указано, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, а також приписами низки інших актів законодавства, зокрема, Закону України від 01.06.2010р. №2297-VI "Про захист персональних даних" (далі за текстом - Закон №2297-VI), Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" (далі за текстом - Закон №1700-VIІ).

Суд зазначає, що згідно з абз.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За наведеними у ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" визначеннями під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

За правилами ст.5 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Відповідно до ст.7 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Випадки, коли звернення громадянина не підлягає розгляду суб`єктом владних повноважень із наданням письмової відповіді окреслені законодавцем у приписах ст.8 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

У силу спеціального застереження ст.12 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження".

Отже, законодавцем у ст.12 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" прямо окреслені певні, але не вичерпні випадки існування окремих звернень, котрі підлягають розгляду у порядку та за правилами спеціальних актів права, а не Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Порядок розгляду і вирішення звернень у формі пропозицій (зауважень) визначений ст.ст.14, 18, 19, 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", порядок розгляду і вирішення звернень у формі заяв (клопотань) визначений ст.ст.15, 18, 19, 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", порядок розгляду і вирішення звернень у формі скарг визначений ст.ст.16, 18, 19, 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Суд вважає, що приписи ст.ст.19 і 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" знаходяться у кореспонденції з положеннями ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", а тому подання учасником суспільних відносин до субєкта владних повноважень письмового документа, котрий за предметом ініційованих питань не підпадає під визначення пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги, не призводить до виникнення у субєкта владних повноважень обовязку з приводу розгляду, вирішення і надання відповіді по суті такого письмового документа.

Так, згідно з ч.1 ст.14 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Згідно з ч.1 ст.15 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Згідно з ч.1 ст.16 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

У силу спеціального застереження ст.ст.14-16 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто надається відповідь на пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються.

Натомість, згідно з ч.3 ст.15 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Суд відмічає, що положення ч.3 ст.15 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" прямо кореспондують приписам ч.3 ст.7 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", відповідно до якої - якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Правила проведення особистого прийому громадян регламентовані приписами ст.22 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Положення ч.4 ст.22 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" містять однакові по суті із положеннями ч.3 ст.7 та ч.3 ст.15 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" приписи про те, що коли вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина.

Тож, з положень ч.3 ст.7, ч.3 ст.15, ч.4 ст.22 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" слідує, що відповідь на звернення громадянина має бути надана органом чи посадовою особою, до компетенції та повноважень яких відносено вирішення порушених зацікавленою особою питань.

Подання звернення на особистому прийомі цього правила не змінює.

Відтак, довід заявника про те, що відповідь на Звернення №2 повинен був надавати саме Харківський міський голова слід кваліфікувати у якості юридично неспроможного.

Продовжуючи розгляд справи суд погоджується із доводами Позивача №1 та Позивача №2 про те, що згідно з ч.4 ст.7 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Однак, суд зауважує, що лист Департаменту земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.05.2025р. №1008-5839/1-25.05-31 підписаний в.о. директора Департаменту Підлісною К. у той час як лист Департаменту земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради від 21.07.2025р. №КО-8-8800/1-25.08-31 підписаний директором Департаменту Сом П.

Тож, у межах спірних правовідносин відсутній випадок спрямування Звернення №2 як скарги на розгляд тій же самій посадовій (службовій) особі рішення чи діяння якої оскаржуються.

Визначаючись стосовно обсягу повноважень відповідача у межах спірних правовідносин, суд зазначає, що ст.ст.140-146 Конституції України визначені конституційні засади функціонування місцевого самоврядування в Україні, котрі деталізовані у приписах Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Так, відповідно до ст.1, ст.5, ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ст.ст.12, 51, 53, 541 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" органами місцевого самоврядування є, зокрема: 1) сільські, селищні, міські ради; 2) виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи; 3) міський, селищний сільський голова як головна посадова особа територіальної громади; 4) староста.

Звідси слідує, що орган місцевого самоврядування - рада, виконавчий комітет ради та виконавчі органи ради і міський, селищний, сільський голова є різними окремими та незалежними один від одного суб`єктами владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України.

При цьому, у розумінні ч.1 ст.10 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

За правилом ч.2 ст.11 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Як то указано у ч.1 ст.12 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Суд відзначає, що повноваження рад визначені законодавцем у ст.25-26 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", повноваження виконавчих органів рад визначені законодавцем у ст.27-40 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", а повноваження сільського, селищного, міського голови визначені ч.4 ст.42 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", де указано, що сільський, селищний, міський голова: 1) забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; 2) організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету; 3) підписує рішення ради та її виконавчого комітету; 4) вносить на розгляд ради пропозицію щодо кандидатури на посаду секретаря ради; 5) вносить на розгляд ради пропозиції про кількісний і персональний склад виконавчого комітету відповідної ради; 6) вносить на розгляд ради пропозиції щодо структури виконавчих органів ради, апарату ради та її виконавчого комітету, їх штатів, встановлених відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України; 7) здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету; 8) скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради; 9) забезпечує підготовку на розгляд ради проектів програм соціально-економічного та культурного розвитку, цільових програм з інших питань самоврядування, місцевого бюджету та звіту про його виконання, рішень ради з інших питань, що належать до її відання; оприлюднює затверджені радою програми, бюджет та звіти про їх виконання; 10) призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, керівників юридичних осіб, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім випадків, якщо призначення керівників юридичних осіб віднесено законом до компетенції наглядових рад таких юридичних осіб, а також крім випадку, передбаченого частиною другою статті 21 Закону України "Про культуру"; 11-1) вносить на розгляд ради пропозиції про утворення спеціалізованої установи з надання безоплатної первинної правничої допомоги; 11-2) вносить на розгляд ради пропозиції щодо кандидатури на посаду керівника спеціалізованої установи з надання безоплатної первинної правничої допомоги; 12) забезпечує виконання рішень місцевого референдуму, відповідної ради, її виконавчого комітету; 13) є розпорядником бюджетних коштів, використовує їх лише за призначенням, визначеним радою; 14) представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства; 15) звертається до суду щодо визнання незаконними актів інших органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади, а також повноваження ради та її органів; 16) укладає від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договори відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подає їх на затвердження відповідної ради; 17) веде особистий прийом громадян; 18) забезпечує на відповідній території додержання законодавства щодо розгляду звернень громадян та їх об`єднань; 18-1) бере участь у здійсненні державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності в межах та у спосіб, встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності"; 19) здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів; 20) видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Згідно з ч.6 ст.42 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" при здійсненні наданих повноважень сільський, селищний, міський голова є підзвітним, підконтрольним і відповідальним перед територіальною громадою, відповідальним - перед відповідною радою, а з питань здійснення виконавчими органами ради повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади. Сільський, селищний, міський голова щорічно звітує відповідно сільській, селищній, міській раді про здійснення державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності виконавчими органами відповідної ради.

Застосовуючи положення наведених норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що приписи п.18 ч.4 ст.42 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" за загальним правилом не наділяють Харківського міського голову функціями безпосереднього контролю за результатами розгляду виконавчими органами ради звернень громадян у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", позаяк відповідь на звернення громадянина має бути надана органом чи посадовою особою, до компетенції та повноважень яких віднесено вирішення порушених зацікавленою особою питань (як то і указано у положеннях ч.3 ст.7, ч.3 ст.15, ч.4 ст.22 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян"), а не Харківським міським головою особисто.

До того ж суд зважає, що згідно з ч.1 ст.54 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ч.2 ст.54 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради.

Згадана у ч.2 ст.54 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" правова категорія "підпорядкування" обєктивно не здатна призвести до виникнення у сільського, селищного, міського голови безмежних та неосяжних повноважень контролю за результатами розгляду виконавчими органами ради звернень громадян у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

У межах спірних правовідносин подані Позивачем №1 та Позивачем №2 спільне Звернення №1 та спільне Звернення №2 були розглянуті Департаментом земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради, про що свідчить лист Департаменту земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.05.2025р. №1008-5839/1-25.05-31 за підписом в.о. директора Департаменту Підлісною К. та лист Департаменту земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради від 21.07.2025р. №КО-8-8800/1-25.08-31 за підписом директора Департаменту Сом П.

Незгода Позивача №1 та Позивача №2 із змістом перелічених відповідей у даному конкретному випадку обєктивно не здатна призвести до виникнення у Харківського міського голови обов`язку з приводу вчинення управлінського волевиявлення стосовно виконання повноважень відповідного виконавчого органу ради та особистого вирішення порушених у Зверненні №1 та у Зверненні №2 питань.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень (органу публічної адміністрації) викладені законодавцем, насамперед, у приписах ч.2 ст.2 КАС України і у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв під час вчинення правозастосовчого акту покладений на суб`єкта владних повноважень шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону реально вчиненого управлінського волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу або інформації, так і у спорі про спростування правомірності новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що суб`єкт владних повноважень повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування суб`єктом владних повноважень задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі спрямування Звернення №1 та Звернення №2 до компетентного субєкта права.

Подія ж вчинення субєктом владних повноважень у межах спірних правовідносин бездіяльності не підтверджена приєднаними до справи доказами.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Суд відмічає, що у розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах субєктом владних повноважень Харківським міським головою було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк справжні обставини фактичної дійсності були зясовані із достатньою повнотою, положення належної норми матеріального закону були витлумачені правильно, адже Звернення №1 та Звернення №2 були своєчасно спрямовані до компетентного субєкта права, управлінське волевиявлення якого за наслідками вирішення порушених у зверненні питань може бути предметом судової перевірки у порядку ч.1 ст.2 та ч.2 ст.2 КАС України у справі за позовом саме до такого субєкта права.

Відтак, за наслідками розгляду справи суд вважає доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України та навпаки - не доведеним за правилами ч.1 ст.77 КАС України факт існування у Позивача №1 та у Позивача №2 порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.

Оскільки у ході судового розгляду здобутими доказами не було підтверджено факту існування у Позивача №1 та у Позивача №2 у межах спірних правовідносин порушеного публічного права (або ущемленого публічного інтересу), то згідно з ч.1 ст.2 КАС України позов належить залишити без задоволення.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко