Справа № 480/5098/25
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 р. Справа № 480/5098/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 05.08.2025, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 05.08.25 по справі № 480/5098/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Сумського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, і просив суд:

- визнати таким, що не відповідає Конституції України і Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №1800-0202-8/20239 від 14.05.2025;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії за період з 18.06.2018 по 29.03.2021, на яку він мав право але не отримував з об`єктивних причин та подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 05.08.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання таким, що не відповідає Конституції України і Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №1800-0202-8/20239 від 14.05.2025, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії за період з 18.06.2018 по 29.03.2021, на яку він мав право але не отримував з об`єктивних причин та подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення - повернуто позивачу на підставі ч. 2 ст. 123 КАС України.

Не погоджуючись з такою ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На думку апелянта, судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу позивача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвалу суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що спірні правовідносини стосуються не нарахуванню та невиплати позивачу пенсії з 18.06.2018 до 29.03.2021.

Ухвалою суду від 01.07.2025, яку було доставлено позивачу до його електронного кабінету через систему "Електронний суд" 02.07.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, залишено без руху позовну заяву у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

На виконання вимог ухвали суду від 01.07.2025 позивачем подано заяву, яка обґрунтована тим, що заява до органів ПФУ про призначення пенсії подається для реалізації права на пенсійне забезпечення, а заява про нарахування і виплату недоотриманих грошових сум пенсії, подається пенсіонером, після факту призначення пенсії для отримання грошових сум, на які особа мала право, але з різних причин їх не отримувала.

У період з 18.06.2018 по 29.03.2021 позивач не звертався до органів ПФУ із заявою про нарахування і виплату недоотриманої пенсії та до адміністративного суду для захисту свої соціальних прав у зв`язку із відсутністю факту призначення пенсії та статусу пенсіонера.

Протягом періоду з 18.06.2018 по 29.03.2021 позивач не міг бути обізнаний про суми недоотриманої пенсії, так як ОСОБА_1 узагалі не було призначено пенсію.

Позивачу призначено пенсію з 29.03.2021 на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 №480/4394/22 про зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській області з призначення пенсії з 29.03.2021, яке набрало законної сили 05.01.2023.

З 24.02.2022 був мобілізований до лав Збройних сил України, про заборгованість та суми недоотриманої пенсії за період 18.06.2018 по 29.03.2021 органами ПФУ повідомлений та обізнаний, не був.

Про заборгованість сум недотриманої пенсії дізнався особисто під час моніторингу законодавства в квітні 2025 року. Позивач 22.04.2025 звернувся до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про виплату недотримані суми пенсії з дати виникнення права на пенсію -18.06.2018, однак рішенням №1800-0202-8/20239 від 14.05.2025 отримав відмову, яку оскаржує у судовому порядку.

Ухвалою суду від 11.07.2025 судом було визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду, викладені позивачем у заяві від 03.07.2025 та додаткових поясненнях від 03.07.2025, а також продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви на 10 днів з дня отримання копії даної ухвали та надати заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням підстави для поновлення строку звернення до суду із наданням підтверджуючих доказів поважності причин його пропуску.

Копію ухвали суду позивачу надіслано через підсистему «Електронний суд», доставлено до електронного кабінету 11.07.2025.

Від позивача 21.07.2025 надійшли додаткові пояснення від 20.07.2025 в яких ОСОБА_1 зазначає про практику Європейського суду з прав людини, а також зазначає, що звернення за нарахуванням та виплатою недоотриманої пенсії після дати призначення не обмежується строками звернення.

Повертаючи позовну заяву на підставі ч.2 ст.123 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем підстави не є поважними, інші докази щодо поважності пропуску строку на звернення до суду з даним позовом відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частин першої та другої якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

У цій справі, спірні правовідносини стосуються не нарахуванню та невиплати позивачу пенсії з 18.06.2018 до 29.03.2021.

Однак, про не нарахування та невиплату пенсії позивачу за період з 18.06.2018 до 29.03.2021 позивачу було відомо, враховуючи те, що виключно з 29.03.2021 останньому призначено пенсію.

Так, слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

При цьому, поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Колегія суддів зазначає, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

У питанні застосування строків звернення до суду у соціальних спорах Верховний Суд в складі судової палати у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 сформував наступні висновки:

« 1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.».

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що отримання позивачем листа ГУ ПФУ в Сумській області №1800-0202-8/20239 від 14.05.2025 щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу суми недоотриманої пенсії за період з 18.06.2018 по 29.03.2021, у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Про факт нарахування та виплату позивачу суми недоотриманої пенсії за період з 18.06.2018 по 29.03.2021 останньому не могло не бути відомо принаймні з січня 2023 року, тобто з моменту фактичної дати призначення позивачу пенсії позивачу на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 по справі №480/4394/22, яке набрало законної сили 05.01.2023.

У свою чергу доказів вчинення будь-яких дій до дня звернення до відповідача із заявою 22.04.2025 (за результатами розгляду якої надіслано позивачу лист №1800-0202-8/20239 від 14.05.2025), позивачем не надано.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №240/27663/23 та від 08.08.2024 по справі № 460/19702/23.

Щодо посилання позивача, на те, що з 24.02.2022 він був мобілізований до лав ЗСУ та проходив службу у межах території ведення бойових дій, колегія суддів зазначає наступне.

Так, перебуваючи з 24.02.2022 на публічній службі (військовій службі) ОСОБА_1 мав доступ до інформаційних ресурсів та засобів зв`язку, як поштового так і електронного, оскільки у липні 2022 року звертався до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії в рамках адміністративної справи № 480/4394/22.

Проте, до суду першої інстанції із позовом в цій справі, ОСОБА_1 звернувся лише 26.06.2025 року.

За наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про пасивну поведінку апелянта стосовно тих позовних вимог, які ним заявлені в цій справі.

У цьому випадку, посилання апелянта на факт введення на всій території України воєнного стану та на свій статус мобілізованого до лав ЗСУ, не розцінюється апеляційним судом як поважні причини пропуску строку звернення до суду.

Крім того, варто звернути увагу, що згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень судом в межах справи №480/4342/21 позивачем оскаржувалися дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо відмови у підготовці та направленні необхідних документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, відповідно до пункту а статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, а також заявлено вимоги про зобов`язання Адміністрацію Державної прикордонної служби України підготувати та направити необхідні документи до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту а статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії часу проходження служби протягом якого ОСОБА_1 брав участь у антитерористичній операції, часу проходження служби протягом якого ОСОБА_1 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів на пільгових умовах один місяць служби за три місяці, часу проходження служби протягом якого ОСОБА_1 перебував на заставах, постах, у комендатурах, відділеннях КПП, маневрових групах зі змінними заставами, на кораблях і катерах, що несуть службу по охороні державного кордону України, інших підрозділах Державної прикордонної служби на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяці.

В межах справи №480/4342/21 при вирішенні клопотання про залишення позову без розгляду позивачем подано було письмове заперечення в якому позивач зазначав, що позивачем було 29.03.2021 направлено заяву із документами для вирішення питання щодо направлення документів до ГУ ПФУ в Сумській області, на яку отримав лист від 21.04.2021 в якому було повідомлено про те, що відсутні підстави для направлення документів до пенсійного органу, у зв`язку із чим позивач і звернувся до суду.

Судом в ухвалі від 27.09.2021 встановлено та зазначено, що про порушення своїх прав позивач дізнався у квітні 2021 року, при цьому з даною позовною заявою позивач звернувся до суду 24.05.2021, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду. В даному випадку, предметом розгляду справи не є підстави відмови позивачу у направленні та відмова відповідача щодо направлення документів у 2018 році. В даному випадку, позивачем було використано реалізацію свого права на направлення документів до пенсійного органу, який лише з дня отримання документів від відповідача вирішить питання щодо пенсійного забезпечення позивача, і виключно відмова відповідача у направленні у 2021 році документів позивача є предметом розгляду даної справи.

Також судом враховується, що в межах справи №480/4394/22 було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", 29.03.2021, з моменту подання заяви.

Таким чином зазначене свідчить про те, що в період після звільнення з 18.06.2018 до 29.03.2021 відносно позивача не направлялося Адміністрацію Державної прикордонної служби України жодних документів до ГУ ПФУ в Сумській області з питань призначення пенсії, позивач 29.03.2021 подав заяву про призначення пенсії, в саме з 29.03.2021 позивачу призначена пенсія, нараховується та виплачується.

Про не призначення, не нарахування та невиплату позивачу пенсії з 18.06.2018 до 29.03.2021 позивачу достеменно було відомо, до суду позивач не звертався, і реалізував своє право на оскарження дій Адміністрації Державної прикордонної служби України з питань призначення пенсії лише у травні 2021 року в межах справи №480/4342/21.

Крім того, з дня прийняття судового рішення від 05.12.2022 по справі №480/4394/22 судом визначено дату з якої позивачу повинна бути призначена, та розпочато виплату пенсії, а саме з 29.03.2021, тобто з моменту подання заяви.

Докази оскарження в апеляційному чи касаційному суді позивачем судового рішення по справі №480/4394/22 відсутні в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Таким чином в період з 18.06.2018 до 29.03.2021 позивачу було відомо про не призначення пенсії, не нарахування та її невиплату, а судовим рішенням від 05.12.2022 по справі №480/4394/22 судом визначено дату, з якої повинно бути призначено, нараховано та виплачено позивачу пенсію - 29.03.2021.

За наведених обставин, підстави, зазначені позивачем не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення до суду. Доказів поважності не звернення позивача до суду з вимогами про зобов`язання нараховувати та виплачувати пенсію в період з 18.06.2018 до 29.03.2021 матеріали справи не містять, позивачем не надано.

Верховним Судом в постанові від 26.02.2025 по справі № 320/7468/23 зазначено, що Верховний Суд у постанові від 26.03.2020 у справі №1.380.2019.002643 сформував висновок про те, що досудове врегулювання спору полягає у вчиненні сукупності дій, за допомогою якого юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій. Застосування або незастосування інституту досудового врегулювання спорів є виключним правом особи, за винятком встановлених у законі випадків.

У цій справі, спірні правовідносини стосуються питання нарахування та виплати коштів в період з 18.06.2018 по 29.03.2021, тобто до прийняття рішення ГУ ПФУ в Сумській області про призначення з 29.03.2021 пенсії позивачу, при цьому рішення про призначення пенсії з 29.03.2021 позивачем не оспорюється, а оскажується відмова, оформлена листом №1800-0202-8/20239 від 14.05.2025, прийнята за наслідками розгляду заяви з питань нарахування та виплати суми за спірний період.

Щодо посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів зазначає таке.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді.

Така позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 31 березня 2020 року по справі № 807/235/16 (адміністративне провадження № К/9901/49805/18).

Як зазначено судом вище, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду у справі №240/12017/19 від 31.03.2021 зазначає, що позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Будь-яких інших обґрунтованих обставин та належних доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом в частині позовних вимог, позивачем не зазначено.

Колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

При цьому, доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовною заявою за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено.

Апеляційний суд зазначає, що, а ні позовна заява, а ні заяви до суду першої інстанції про поновлення строку звернення до суду, а ні апеляційна скарга не містять обставин, які б не залежали від позивача та які б об`єктивно заважали йому реалізувати своє право на судовий захист шляхом звернення до суду з цим позовом у цій справі.

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain (Перез де Рада Каванілес проти Іспанії), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року Osman v. the United Kingdom (Осман проти Сполученого Королівства), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року Kreuz v. Poland (Круз проти Польщі), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі Пономарьов проти України від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Апеляційний суд зазначає, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. В силу приписів ч. 2 ст. 2 ст. КАС України суд не наділений повноваженнями самостійно відшуковувати підстави пропуску строку звернення до суду. Інакше б означало вчинення судом дій, які зобов`язаний вчинити позивач, що було б порушенням принципів адміністративного судочинства (рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та ін.), та фактично було б наданням переваги в цій справі позивачу, та свідчило б про упередженість суду.

Змість мотивувальної частини оскаржуваної ухвали суду першої інстанції свідчить про надання судом першої інстанції правильної правової оцінки тим підставам, які позивач вважав поважними підставами пропуску строку звернення до суду з позовом.

За наведених обставин, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про неповажність причин пропуску строку звернення до суду, оскільки такі причини не носять ознак об`єктивності та непереборності безпосередньо для позивача.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 05.08.2025 по справі № 480/5098/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк В.А. Калиновський