Справа № 364/800/25
Суддя: Моргун Г. Л.
Дата ухвалення: 2025-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 364/800/25
Провадження № 2-а/364/7/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2025 , Володарський районний суд Київської області у складі:

головуюча суддя Моргун Г. Л.,

за участю секретаря судового засідання Сіваченко Л.В.,

розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін із особливостями, встановленими статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України, в селищі Володарка, за адміністративним позовом

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , № тел.: НОМЕР_2 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 , електронний кабінет відсутній),

представник позивача Капустін Віталій Володимирович (РНОКПП НОМЕР_3 , діє на підставі ордеру № АІ1995131 від 09.09.2025 )

до

ІНФОРМАЦІЯ_2 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 , № тел.: НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , е-пошта: ІНФОРМАЦІЯ_3 , інформація щодо наявності електронного кабінета відсутня)

про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

установив:

02.09.2025 до Володарського районного суду Київської області надійшла зазначена позовна заява, в якій позивач, посилаючись на обставини події та ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 287-289 КУпАП, ст. ст. 5, 19, 25, 159-161, 168, 171, 286 КАС України, просить суд :

- визнати протиправною та скасувати постанову за справою про адміністративне правопорушення ІНФОРМАЦІЯ_2 № 57 від 24.06.2025, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 про притягнення його - ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 17000,00 грн, а справу про адміністративне правопорушення закрити;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн.

Одночасно позовна заява містить клопотання визнання причин пропуску строку на оскарження та про поновлення строку на оскарження постанови. Мотивує своє клопотання тим, що постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 № 57 від 24.06.2025 на його адресу було відправлено засобами поштового зв`язку 02.07.2025, а отримав він її 21.08.2025. Вказує, що визначений законом 10 - денний строк на оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП пропущено з поважних причин.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24.06.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нього, ОСОБА_1 , було винесено постанову за наслідками розгляду протоколу серії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 57 від 30.05.2025, за вчинення правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Зокрема, що він - ОСОБА_1 , 30.05.2025 о 18:20, за адресою: АДРЕСА_3 , не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою уповноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_2, в особливий період, чим порушив вимоги ч.6 ст. 22 ЗУ « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вчинив правопорушення передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. В результаті на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000,00 гривень.

Свою провину позивач категорично заперечує та з вказаною постановою не погоджується, про що зазначає у позовній заяві. Щодо суті зазначає, що 30.05.2025 ввечері, він перебував на подвір`ї свого будинку за місцем проживання, біля воріт зупинився автомобіль патрульної поліції, з якого вийшли знайомі йому поліцейські ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , почали розпитували чи служив він в армії, чи перебуваю на обліку як військовозоб`язаний, після того як дізналися, що його було визнано обмежено придатним то повідомили, що він має пройти повторну військово-лікарську комісію для визначення придатності до військової служби за чинними на зараз нормами та запропонували йому проїхати до ІНФОРМАЦІЯ_4 та отримати направлення на ВЛК. При цьому на його запитання чи потрібно брати з собою якісь документи повідомили йому, що не потрібно, що йому просто видадуть направлення. В приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 для оформлення направлення на ВЛК працівник запитав у нього військово-обліковий документ, він пояснив ситуацію та сказав , що не має такого при собі. У відповідь працівник ІНФОРМАЦІЯ_2 сказав, що на нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Більше того, в той же день, ще до початку складання протоколу та без проходження ВЛК йому було вручено повістку на 09 годину 31.05.2025, тобто на ранок наступного дня - для відправки у військову частину. Після такого перебігу подій йому стало зле та у нього різко підвищився тиск, що в подальшому призвело до гіпертонічного кризу та його було госпіталізовано та він перебував на стаціонарному лікуванні до 12.06.2025. Після лікування він пройшов ВЛК та відповідно висновку на підставі ст.ст. 39б, 43б графи ІІ розкладу хвороб, був визнаний придатний до служби у військових частинах забезпечення ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.

05.09.2025 суддею адміністративний позов прийнято до свого провадження та призначено справу до судового розгляду у спрощеному позовному провадженні, з повідомленням, без виклику сторін, із особливостями, встановленими статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України на 12.09.2025. Одночасно витребувано від ІНФОРМАЦІЯ_2 матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

У встановленому законом порядку учасники справи були сповіщені судом про відкриття провадження у справі та призначення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

12.09.2025 суд відклав судовий розгляд справи на 26.09.2025 на 09 годину, продовжив строк розгляду справи № 364/800/25 на розумний термін достатній для всебічного та повного розгляду справи та повторно надіслав ІНФОРМАЦІЯ_2 ухвалу від 05.09.2025 - для виконання. Продовжив строк для виконання ухвали у частині витребування доказів до 24 вересня 2025 року.

24.09.2025 на виконання ухвали суду від 05.09.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 долучив до матеріалів справи належним чином завірену копію постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 № 57 від 24.06.2025 та копію матеріалів справи № 57 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП , які містять:

- рапорт від 30.05.2025 ПОГ СПД №1 ВП №1 Білоцерківського РУП ГУНП у Київській області капітана поліції Юлії Бобовської;

- протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 30.05.2025 ( а.с. 43-49).

26.09.2025 представник позивача надіслав суду додаткові письмові пояснення в системі «Електронний суд» ( а.с. 50-52). Однак в силу вимог ст. ст. 44, 160, 167 КАС України суд не може взяти до уваги зазначені додаткові письмові пояснення, оскільки представником позивача не долучено докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження), як того вимагає вказана норма.

Позивач та його представник належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі та про розгляд справи за правилами спрощеного провадження без виклику учасників, шляхом вручення направлення поштових відправлень, та направленням смс повідомлень на зазначений у матеріалах справи номер телефону позивача та представник отримав відповідні процесуальні документи в електронному кабінеті ( а.с. 31, 32, 33, 38, 40).

Відповідач про відкриття провадження та про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений засобами поштового зв`язку та направленням процесуальних документів на офіційну електронну адресу ( а.с. 28, 29, 30, 37, 39).

Частиною 4 ст. 229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

26.09.2025 розгляд справи відбувається відповідно до вимог ст. ст. 19, 257, 286 КАС України в порядку спрощеного позовного провадження, а відтак учасники справи в судове засідання не викликались.

Сторони не надіслали заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Щодо поновлення процесуального строку звернення до суду з позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, суд доходить наступного висновку, що позивачем пропущено строк звернення з поважних причин, виходячи з наступних міркувань.

Так, строки звернення до суду визначенні ст. 122 КАС України. Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим кодексом, або іншими Законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідно рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Згідно з ч. 6 ст. 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

З урахуванням положень ст. ст. 122, 123 КАС України, обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений на позивача.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації процесуального права на звернення до суду, на які скаржник посилається як на поважні, суд виходить з оцінки та аналізу наведених у заяві доводів і з того, чи мав скаржник за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду.

Рішенням Європейського Суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» встановлено, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звернути увагу на обставини справи.

Так, постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 № 57 від 24.06.2025 про накладення адміністративного стягнення було постановлено за відсутності позивача. Копію постанови на його адресу було направлено 02.07.2025 ( а.с. 14), а отримав 21.08.2025 ( а.с.15). До суду звернувся 02.09.2025, оскільки раніше реалізувати своє право на оскарження у строки, встановлені ч. 2 ст. 286 КАС України, не мав об`єктивної можливості.

Таким чином, суд бере до уваги твердження позивача до уваги та дійшов висновку, що його доводи про поважність причин пропуску строку звернення до суду є обґрунтованими, а тому його слід поновити.

Суд, ознайомившись з позовною заявою, матеріалами справи, за відсутності відзиву, дослідивши матеріали наданої копії адміністративної справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.05.2025 посадовою особою інструктором відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 штаб-сержантом ОСОБА_5 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КпАП серії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 57 селище Володарка, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ( а.с.10).

24.06.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 розглянуто адміністративний матеріал і винесено постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 № 57 про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за якою на нього накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , 30.05.2025 о 18:20, за адресою: АДРЕСА_3 , не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою уповноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_2, в особливий період, чим порушив вимоги ч.6 ст. 22 ЗУ « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вчинив правопорушення передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. В результаті на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000,00 гривень.

В постанові зазначає, що відповідно до вищезазначених норм Закону у період проведення мобілізації громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`явити його за вимогою уповноваженого представника центру комплектування або поліцейського. відповідно до вищезазначених норм Закону у період проведення мобілізації громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`явити його за вимогою уповноваженого представника центру комплектування або поліцейського.

Вважаючи протиправною постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 №57 від 24.06.2025 про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за якою на нього накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивачем на ствердження обставин зазначених у позові долучено до матеріалів справи:

- копію обліково-послужної картки №1/31( а.с. 8),

- витяг (роздруківку із Резерв + ВОД (військово-обліковий документ) ( а.с.9),

- копію протоколу про адміністративне правопорушення,

-копію повістки №4/30/5/1Б про виклик на 31.05.2025 на 09:00 годину, для направлення у в/ч ( а.с.11),

-копію виписки з медичної картки ( а.с.12),

-копію постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 № 57 від 24.06.2025 ( а.с.13).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення , адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Стаття 254 КУпАП встановлює, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених ст. 258 цього Кодексу.

За приписами ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Нормами п.п. 12-13 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затверджене Постановою КМУ № 154 від 23.02.2024 передбачено, що керівник ІНФОРМАЦІЯ_2 має право, зокрема, розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 КУпАП, і накладати адміністративні стягнення та визначати функціональні (посадові) обов`язки підлеглого йому особового складу.

Отже, закон уповноважує територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (в тому числі і районні) розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 210-1 КУпАП та від їх імені право накладати адміністративні стягнення мають керівники відповідних центрів.

Частиною 1ст. 210-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.

Частина 3 ст. 210-1 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (стаття 245 КУпАП).

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В той час, як позивач стверджує, а відповідач не спростовує, що 30.05.2025 ввечері, він перебував на подвір`ї свого будинку за місцем проживання, працівники поліції запросили його проїхати до ІНФОРМАЦІЯ_2 для отримання направлення на ВЛК, при цьому не вимагали від нього військово-облікового документу, на його запитання чи потрібно брати з собою якісь документи повідомили йому, що не потрібно, що йому просто видадуть направлення. В приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 для оформлення направлення на ВЛК працівник запитав у нього військово-обліковий документ, він пояснив ситуацію та сказав , що не має такого при собі, у відповідь працівник ІНФОРМАЦІЯ_2 сказав, що на нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

За приписами ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно з ч. 1ст. 277 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

Крім того, за змістом п. 3ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої вона винесена.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 року у справі №524/5536/17 від 30.05.2018 року у справі №337/3389/16 від 17.07.2019 року у справі №295/3099/17 та від 05.03.2020 року у справі №607/7987/17.

За змістом оскаржуваної постанови кваліфікуючою ознакою вчиненого адміністративного правопорушення є порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Згідно з абз. 11ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указами Президента України №64/2022та№69/2022 від 24.02.2022 в Україні оголошено воєнний стан та загальну мобілізацію, які діють і по цей час. Тобто, на дату винесення оскаржуваної постанови в Україні діяв особливий період.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_2 або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Під час перевірки документів уповноважений представник ІНФОРМАЦІЯ_2 або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, а також може використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

Основним завданням Реєстру є ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України (п. 1 ч. 1ст. 2 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

Відповідно до ч. 8 ст. 5 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України.

Згідно ч. 1ст. 6 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості: персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів; службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

До персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать, зокрема: місце проживання та місце перебування; відомості про сімейний стан особи та членів її сім`ї (прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дата народження); відомості про зайнятість (код ЄДРПОУ та місцезнаходження підприємства, установи, організації, місце роботи, посада, стаж роботи) (ст. 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів»).

За змістом ч. 1, ч. 3ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», для формування бази даних Реєстру Центральна виборча комісія, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, подають шляхом електронної взаємодії Держателю Реєстру відомості, передбачені статтею 7 цього Закону, стосовно усіх громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік (приписці до призовних дільниць) відповідно до статті 14 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», віком до 60 років. До Реєстру вносяться відомості, визначені статтею 6 цього Закону, одержані від призовників, військовозобов`язаних та резервістів або шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені частиною третьою статті 14 цього Закону.

Відповідно до ч. 3ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.

Таким чином, судом встановлено, що положеннями Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», держатель реєстру має право отримати інформацію про військовозобов`язаного шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.

Відповідно до примітки до ст. 210 КУпАП положення ст. 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Відповідно до пункту 1 «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154 (далі по тексту Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно із пунктом 8 Положення № 154 завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, зокрема в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

З аналізу приведених вище положень Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» вбачається, що персональні дані військовозобов`язаного можуть бути отримані органом ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, до яких відносяться і територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими державними органами.

Таким чином, встановлені обставини справи вказують, що позивач необґрунтовано притягнутий до адміністративної відповідальності, оскільки перебуває на військовому обліку, зареєстрований в застосунку від Міністерства оборони України для призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Резерв+» і держатель реєстру, яким є Міністерство оборони України та підпорядковані уповноважені органи мали змогу отримувати відомості про нього шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Водночас, за змістом спірної постанови суть порушення, яке, на думку відповідача, вчинив позивач, полягає у непред`явленні військово-облікового документа.

При цьому, під час перевірки документів уповноважений представник ІНФОРМАЦІЯ_2 мав здійснювати фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів.

Однак, відповідальний виконавець ІНФОРМАЦІЯ_2 перевірки електронного документу ОСОБА_1 не здійснив та будь-яких доказів на спростування цьому суду не надав. Окрім того у протоколі та у постанові, які є предметом дослідження у даному провадженні, немає посилання на факт фіксації процесу відмови/непред`явлення документу технічними засобами (що прямо передбачає закон), що є істотним порушенням процедури.

Отже, маючи можливість отримати інформацію про позивача як військовозобов`язаного з інших відомчих реєстрів (примітка до ст. 210 КУпАП), службовими особами відповідача її не використано, що доводить відсутність всебічного та повного встановлення всіх обставин справи.

За таких умов, підстав вважати, що позивач не мав при собі військово-обліковий документ, який може бути в електронному вигляді, у суду немає.

А відтак, посилання відповідача в оскаржуваній постанові на порушення позивачем ч.6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якого у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_2 або поліцейського, є необґрунтованими та спростовуються нормами чинного законодавства та наявними в матеріалах справи доказами.

При цьому, на обов`язок доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24.04.2019 (справа №537/4012/16-а), від 08.11.2018 (справа №201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № 743/1128/17), від 15.11.2018 (справа № 524/7184/16-а).

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Не вчинення відповідачем, як держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відповідних дій з метою отримання за наслідками електронної інформаційної взаємодії з вищевказаними базами/системами/реєстрами персональних даних позивача не може ототожнюватися з відсутністю у розпорядженні відповідачів таких персональних даних з вини позивача, як військовозобов`язаного, та мати наслідком висновок про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Наразі будь-які докази стороною відповідача в обґрунтування правомірності винесення оскаржуваної постанови згідно ст. 72-77 КАС України суду не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно із п. 1 ч. 1ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Частина 2 статті 77 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин справи, суд доходить висновку, що наразі відсутні докази правомірності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, що є підставою для скасування спірної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Оскільки суб`єкт владних повноважень не надав доказів, які підтверджують вчинення позивачем адміністративного правопорушення, всі сумніви стосовно доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.

Суд уважає, що відповідач, ухвалюючи спірну постанову, всупереч імперативних вимог статей 7, 9, 247, 251, 252 КУпАП, не дослідив обставини справи, не встановив наявність складу адміністративного правопорушення, не зібрав доказів на підтвердження власної позиції щодо допущення позивачем інкримінованого правопорушення.

Отож, суд дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами вчинення позивачем - ОСОБА_1 інкримінованого адміністративного правопорушення та як наслідок неправомірність притягнення його до адміністративної відповідальності. Відтак, адміністративний позов слід задовольнити, скасувати оскаржувану постанову , а провадження за адміністративним матеріалом - закрити.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 605,60 грн згідно квитанції № 0740-4875-9925-6623 від 29.08.2025, які слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк для звернення до суду з адміністративним позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 № 57 ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24 червня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у сумі 17000,00 ( сімнадцять тисяч) гривень.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 , № тел.: НОМЕР_6 , е-пошта: ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 605 ( шістсот п`ять) гривень 60 коп.

Повний текст судового рішення складено 26.09.2025.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Суддя Г. Л. Моргун