Справа № 320/39057/24
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2025-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2025 року справа №320/39057/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Скрипки І.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до військової частини НОМЕР_1 .

Просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невипати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 16.10.2018 по 19.01.2023 із розрахунку 331,36 грн в день у сумі 515 596,16 грн із одночасною компенсацією суми податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у день звільнення 15.10.2018 відповідач не провів із ним повного розрахунку, а фактично повний розрахунок із позивачем здійснено 02.05.2024, у зв`язку із чим позивач має право на середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ухвалою суду від 09.09.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання. У цій ухвалі повідомлено суб`єкта владних повноважень відповідача про наявні в суді матеріали, які підлягають врученню йому як стороні, та про можливість їх отримання лише безпосередньо у суді (згідно із пунктом 12 частини дев`ятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Ухвалою суду від 18.06.2025 витребувано від відповідача:

- інформацію з документально підтверджуючими доказами (довідка тощо) про суму, яка була виплачена позивачу при звільненні;

- детальну інформацію з документально підтверджуючими доказами (довідка тощо) про середньоденний заробіток позивача, та доказів про те, що такий середній заробіток становить 331,36 грн або інформації з доказами про спростування того, що такий середньоденний заробіток не складає 331,36 грн, як зазначено в позові позивачем;

- письмові пояснення щодо спірних відносин.

На виконання вказаної ухвали від 18.06.2025 відповідач подав до суду довідку про розрахунок при звільненні від 01.07.2025 № 4349.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , з якої наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №278 від 15.10.2018, на підставі наказа командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади від 15.10.2018 №253-РС, звільнений у запас з 15.10.2018.

У день звільнення з відповідачем не проведено із позивачем повного розрахунку.

Відповідач добровільно виплатив нараховане під час проходження військової служби грошове забезпечення 24.09.2020 у сумі 13 487,45 грн та 12.03.2021 у сумі 4 503,21 грн.

02.05.2024 на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 в адміністративній справі №320/3635/22 відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 15.10.2018, у розмірі 80 203,27 грн.

Крім того, 02.05.2024 на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 в адміністративній справі № 320/3636/22 відповідач виплатив позивачу суму недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, у розмірі 9 605,12 грн.

Виплата коштів у розмірі 80 203,27 грн та 9 605,12 грн здійснені 02.05.2024, що вбачається із наявної у матеріалах справи довідки про рух коштів АТ «Комерційний банк «Приватбанк».

Крім того, як вбачається із довідки від 01.12.2021 №214 військової частини НОМЕР_1 про доходи ОСОБА_1 за серпень-вересень, тобто за останні два місяці проходження служби перед звільненням, позивачу нараховано всього 20213 грн (по 10106, 50 грн у кожному із таких місяців); виплачено 19909, 81 грн (по 9954,90 грн у серпні і вересні відповідно).

Позивач обрахував середньоденний розрахунок із такої довідки як 331, 36 грн.

Суд витребовував у військової частини детальну інформацію з документально підтверджуючими доказами (довідка тощо) про середньоденний заробіток позивача, та докази про те, що такий середній заробіток становить 331,36 грн або інформацію з доказами про спростування того, що такий середньоденний заробіток не складає 331,36 грн. Відповідачем надано довідку стосовно розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , відомості про відповідний середньоденний заробіток не подано, не висловлено заперечень стосовно вказаного позивачем розміру такого заробітку.

У зв`язку із цим, суд зазначає, що у силу приписів частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить із такого.

За нормами статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

За положеннями частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування.

Тобто, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Враховуючи, що позивачу при звільненні не виплачено належні суми грошового забезпечення, а також те, що відповідні суми і на виконання рішення суду виплачені несвоєчасно, позовні вимоги про протиправність такої бездіяльності відповідача - є обґрунтованими.

Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України.

Пунктами 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що сторонами визнається розмір середньоденного заробітку позивача за останні два місяці проходження служби перед звільненням у 331,36 грн, суд застосовує саме його для обрахунку суми, яка має бути виплачена через несвоєчасний розрахунок.

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, становить: 331,36 грн х 182 дні = 60 307, 52 грн.

Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 вказав, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, належить застосовувати при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виключно за період до 19.07.2022.

У випадку, який розглядається, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розрахована виключно за період з 19.07.2022, у зв`язку із чим таку суму не належить зменшувати з урахуванням принципів пропорційності та співмірності, у той же час, як зазначалося вище, необхідно застосовувати шестимісячний обмежуючий строк для відповідного обрахунку.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Подібна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позових вимог, а саме у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 60 307, 52 грн, зважаючи на те, що період, за який може бути стягнуто відповідний заробіток не може перевищувати шість місяців.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Стягнути із військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 60 307, 52 грн (шістдесят тисяч триста сім гривень 52 копійки), з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при його виплаті.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Скрипка І.М.