Справа № 480/4694/22
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: А.І. Сидорук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 р. Справа № 480/4694/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 21.05.2025, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602 по справі № 480/4694/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Сумського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 у справі № 480/4694/22 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо не проведення з 01.04.2019 ОСОБА_1 перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки Північно-Східного Міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції № 823/4.3/8-21 від 18.10.2021 про розмір грошового забезпечення для перерахунку (нарахування) пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1, м. Суми, 40009, ) провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до довідки Північно-Східного Міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції № 823/4.3/8-21 від 18.10.2021 про розмір грошового забезпечення для перерахунку (нарахування) пенсії, з урахуванням фактично виплачених сум.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, у період з 01.04.2018 по 31.12.2019.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1, м. Суми, 40009, ) провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, у період з 01.04.2018 по 31.12.2019, з урахуванням фактично виплачених сум.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - відмовлено.

24.11.2023 Другим апеляційним адміністративним судом було прийнято постанову, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення набрало законної сили.

22.03.2024 до суду надійшла уточнена заява позивача, в якій просить застосувати до відповідача заходи впливу, передбачені, зокрема, ст. 382 КАС України.

03.05.2024 судом встановлено судовий контроль за виконанням рішення суду. 20.06.2024 та 28.10.2024 судом першої інстанції постановлялись ухвали про продовження строку для подання звіту.

До суду надійшов звіт відповідача від 23.01.2025 про виконання рішення. Судом призначено до розгляду звіт відповідача.

18.03.2025 до суду надійшло клопотання позивача про обов`язкову явку відповідача у засідання та клопотання відповідача про звільнення керівника ГУ ПФУ в Сумській області від сплати штрафу.

08.04.2025 до суду надійшли додаткові пояснення відповідача з доказами, а також заперечення позивача на клопотання відповідача.

16.04.2025 до суду надійшли додаткові пояснення відповідача та клопотання про долучення доказів.

23.04.2025 до суду надійшли пояснення та докази з Пенсійного фонду України.

30.04.2025 до суду надійшли заперечення позивача на письмові пояснення відповідача.

19.05.2025 до суду надійшла заява позивача про повторне зобов`язання відповідача виконати пункти 3 і 4 резолютивної частини ухвали. Також до суду надійшли додаткові пояснення відповідача з доказами.

21.05.2025 до суду надійшли заперечення позивача щодо аргументів відповідача.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду про продовження строку подання звіту про виконання рішення суду від 21.05.2025 у задоволенні клопотань позивача, зазначених у заявах від 08.04.2025, 30.04.2025, 19.05.2025, 21.05.2025 - відмовлено.

Клопотання відповідача від 18.03.2025 про звільнення керівника відповідача від сплати штрафу - задоволено.

Звільнено керівника відповідача від сплати штрафу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 60560 грн.

Визнано поданий відповідачем звіт від 23.01.2025 таким, що не підтверджує виконання рішення суду від 16.06.2023 у справі № 480/4694/22, в частині здійснення ОСОБА_1 виплати з 01.04.2019 пенсії.

Встановлено керівнику Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області новий 90 денний строк для подання звіту про виконання рішення суду від 16.06.2023 у справі № 480/4694/22, в частині здійснення ОСОБА_1 виплати з 01.04.2019 пенсії.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 21.05.2025 по справі № 480/4694/22 скасувати та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції всупереч норм права ст. 382-2 і 382-3 КАСУ ухвалою суду від 21.05.2025 року фактично прийняв продублюваний і однотипний звіт суб`єкта владних повноважень «Про виконання судового рішення в справі № 480/4694/22» від 23.01.2025 року незважаючи на його систематичне умисне (без поважних причин) не виконання до цього часу вимог ст. 129, 129-1 Конституції України (щодо обов`язковості судового рішення), ст. 14, 370, 382-2 КАСУ.

Відповідач правом подання відзиву не скористався.

Згідно з ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням суду зобов`язано відповідача провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії позивачу відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення, з урахуванням фактично виплачених сум та перерахунок та виплату пенсії позивачу з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, у період з 01.04.2018 до 31.12.2019, з урахуванням фактично виплачених сум.

Вважаючи, що відповідачем безпідставно виконання зазначеного вище рішення суду по адміністративній справі не здійснюється, позивач звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю в порядку ст. 382 КАС України.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду про продовження строку подання звіту про виконання рішення суду від 21.05.2025. зокрема, визнано поданий відповідачем звіт від 23.01.2025 таким, що не підтверджує виконання рішення суду від 16.06.2023 у справі № 480/4694/22, в частині здійснення ОСОБА_1 виплати з 01.04.2019 пенсії. Встановлено керівнику Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області новий 90 денний строк для подання звіту про виконання рішення суду від 16.06.2023 у справі № 480/4694/22, в частині здійснення ОСОБА_1 виплати з 01.04.2019 пенсії

Постановляючи зазначену вище ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що поданий звіт відповідача про виконання судового рішення не підлягає прийняттю судом, оскільки рішення не виконано, в тому числі не здійснено перерахунку та виплати пенсії позивачу з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, у період з 01.04.2018 до 31.12.2019, а також не здійснено виплати з 01.04.2019 пенсії відповідно до довідки. У звіті не зазначено орієнтовний строк, не доведено, що відповідачем вживаються, не один захід, а саме обґрунтовані заходи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з п.9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить обов`язковість судового рішення. Крім того, у ст.129-1 Основного Закону України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень.

Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ висловив у рішеннях по справах «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04; «Горнсбі проти Греці» (Hornsby v. Greece), заява № 107/1995/613/701) позицію про те, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 20.07.2004р. у справі «Шмалько проти України»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що невиконання рішень національних судів в Україні - системна проблема (зокрема, справа «Бурмич та інші проти України», заява № 46852/13).

Необхідність максимального забезпечення судом у кожній справі дотримання принципу обов`язковості судового рішення, зумовлено також тим, що невиконання рішень суду призводить до зниження довіри людей до судової влади, а також посилює переконання того, що вирішити спір (правову проблему), використовуючи звернення до суду, є неефективним.

Відповідно до ст.382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення.

Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).

Усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, або встановлення нового строку подання звіту, або накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є правом суду, а не його обов`язком.

Вказана позиція узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.05.2021р. у справі № 9901/598/19.

Слід зазначити, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.

Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами.

Тому після вирішення публічно-правового спору і набрання судовим рішенням законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації сторонами прав та законних інтересів, з приводу захисту яких він ухвалив судове рішення.

В основу ефективності правосуддя покладається здійснення судом належного контролю за виконанням судового рішення, оскільки головною метою судового рішення є ефективність у поновленні порушених прав та свобод особи.

За змістом постанови Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі № 802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 23.04.2020р. у справі № 560/523/19 зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.

Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, положеннями КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання такого рішення (окрім соціальних справ).

При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення.

Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що аналіз норми ст.382 КАС України у її системному взаємозв`язку з нормами ст.372 КАС України дозволяє стверджувати, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися за наявності для цього підстав (безвідносно до факту наявності виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення), зокрема у випадку, якщо:

рішення суду ще не виконано, у тому числі у порядку його примусового виконання;

існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання;

існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, або дають підстави вважати, що: загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач створює перешкоди для виконання такого рішення, має намір ухилення від цього обов`язку.

Рішенням суду зобов`язано відповідача провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії позивачу відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення, з урахуванням фактично виплачених сум та перерахунок та виплату пенсії позивачу з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, у період з 01.04.2018 до 31.12.2019, з урахуванням фактично виплачених сум.

Як вбачається з поданого звіту, на виконання рішення суду у липні 2023 року відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача. При цьому, сума перерахованих коштів за період з 01.04.2019 до 31.07.2023 нарахована до виплати та становить 91188,67 грн та буде виплачена за наявності бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету, оскільки, згідно з ст.8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виплата пенсій звільненим зі служби військовослужбовцям забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Також відповідач зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2024 № 1156 затверджений бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік, що передбачав 500 млн. грн на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, якими на органи Пенсійного фонду України покладені зобов`язання з нарахування (перерахунку) пенсійних та інших пов`язаних з ними виплат, що фінансуються з державного бюджету. Станом на дату подання звіту, забезпечено виплату коштів, згідно з рішеннями суду, що набрали законної сили включно до 19.11.2020. Виплата коштів, нарахованих на виконання рішення суду у справі № 480/4694/22, буде виплачена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. На день складання звіту бюджет Пенсійного фонду України на 2025 рік не затверджено.

Колегія суддів зазначає, що у наданому відповідачем звіті не стверджується про виконання рішення в частині перерахунку та виплати пенсії позивачу з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, у період з 01.04.2018 до 31.12.2019, а також про виплату з 01.04.2019 пенсії відповідно до довідки.

Колегія суддів звертає увагу, що з наданого звіту, не зважаючи на подальші перерахунки, не вбачається правомірного перерахунку пенсії позивача з усіма складовими з 01.04.2018 до 31.12.2019.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що поданий звіт відповідача про виконання судового рішення не підлягає прийняттю судом, оскільки рішення не виконано, в тому числі не здійснено перерахунку та виплати пенсії позивачу з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, у період з 01.04.2018 до 31.12.2019, а також не здійснено виплати з 01.04.2019 пенсії відповідно до довідки. У звіті не зазначено орієнтовний строк, не доведено, що відповідачем вживаються, не один захід, а саме обґрунтовані заходи.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013р. № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013р. взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20.07.2004р.) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15.05.2019р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (п.84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07.06.2005р., заява № 6318/03; п.43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004р., заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009року, заява № 40450/04; п.64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28.11.2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу ст.ст.3, 8, частин першої та другої ст.55, частин 1 та 2 ст.129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019р. № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ст.14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містяться у ст.370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.29-1 Конституції України, а також ст.ст.14 та 370 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Вищенаведені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.02.2022р. у справі № 420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021р. у справі № 611/26/17, від 07.02.2022р. у справі № 200/3958/19-а, від 24.07.2023р. у справі № 420/6671/18 та від 01.05.2023р. у справі № 520/926/21.

Також, як зазначено у пункті 1 розділу ІІ Рекомендацій Rec(2003)16, Комітету Міністрів Ради Європи (КМРЄ) «Щодо виконання рішень адміністративних і судових органів у сфері адміністративного права» (on the execution of administrative and judicial decisions in the field of administrative law), держави-члени мають забезпечити виконання судових рішень в межах розумного строку; вони мають уживати всіх необхідних заходів згідно з законом з метою надання цим рішенням повної сили; у разі, якщо адміністративний орган не виконує судового рішення, слід передбачити відповідну процедуру, що дозволяє домагатися виконання такого рішення, зокрема за допомогою судової заборони або пені (coercive fine).

Відповідно до пункту 55 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) «Щодо якості судових рішень» (on the quality of judicial decisions) з метою забезпечення ефективності правосуддя, усі країни повинні мати процедури забезпечення виконання рішень.

За таких умов суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, поданий відповідачем звіт від 23.01.2025 є таким, що не підтверджує виконання рішення суду від 16.06.2023 у справі № 480/4694/22 та встановив новий строк для подання звіту про виконання

Аналіз терміну «провадження» у контексті адміністративного процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що зазначений термін означає як зібрання певних документів, які були предметом судового розгляду (справа), так й комплекс певних процесуальних дій у їх системі.

При цьому, процесуальне законодавство також застосовує такі терміни як «судочинство» та «судовий процес», які за своїм змістом є ширшими ніж судове провадження, оскільки означають увесь комплекс процесуальних дій, прав та обов`язків учасників при здійснення правосуддя та принципів правосуддя (судочинство) та судовий розгляд (судовий процес).

Виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду не підлягає скасуванню.

Щодо поданого відповідачем клопотання про закриття провадження у справі №480/4694/22 у зв`язку зі смертю позивача колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно з ч. 2 ст. 319 КАС України підстави для скасування рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позовної заяви без розгляду у відповідній частині якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Аналізуючи зазначені вище норми та подане відповідачем клопотання колегія суддів вважає, що воно не підлягає задоволенню оскільки предметом апеляційного перегляду є ухвала про продовження строку подання звіту про виконання рішення суду (за результатами розгляду заяви в порядку ст. 382 КАС України), яка не є рішенням суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи по суті, отже відсутні підстави для закриття провадження по справі №480/4694/22.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 21.05.2025 по справі № 480/4694/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло