Справа № 932/13340/25
Суддя: Малінов О. С.
Дата ухвалення: 2025-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/932/249/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

26 вересня 2025 року м. Дніпро

Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Малінова О.С.

при секретарі Орел Ю.О.,

за участю представника позивача Мельник Д.П.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача Річко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () до ОСОБА_1 , про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 , паспортний документ № НОМЕР_1 , виданий 29.05.2012 року, органом видачі МЗС Росії 38005, терміном дії до 29.05.2022 р.. востаннє прибула на територію України 21.06.2021 року та з того часу територію України не покидала, що підтверджується інформацією з веб інтерфейсу інформаційно телекомунікаційної системи, щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан).

В`їзд на територію України було здійснено на підставі ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI, а саме - Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Втративши підстави для подальшого перебування на території України відповідачка ОСОБА_1 , ухилилася від виїзду з України.

Відповідачка ОСОБА_1 14.08.2018 звернулась до Шевченківського РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до положень ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 та подала зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

22.10.2018 згідно рішенням ГУ ДМС України в Дніпропетровській області їй оформлено набуття громадянства України та територіальним походженням відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 та 12.11.2018 оформлена довідка № 1680/18 про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України.

07.12.2018 відповідачці ОСОБА_1 оформлено тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_2 , орган що видав- 1201, строком дії до 22.10.2020.

У зв`язку з тим, що громадянство України було набуто, але не виконано подане у порядку передбаченому ч. 5 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2 років з моменту набуття громадянства України, за незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства немає, 18.11.2020 Шевченківським РВ у м.Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області підготовлено подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та направлено до ГУ ДМС у Дніпропетровській області для подальшого розгляду. 19.11.2020 ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про скасування рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 22.10.2018 про набуття громадянства України за територіальним походженням відповідачки ОСОБА_1 ..

Відповідачка ОСОБА_1 документована посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , органом видачі 1203, терміном дії від 16.11.2021 до 03.11.2022 на підставі ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Із заявою про продовження терміну перебування на території України, чи із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не зверталася, інформація щодо визнання вищевказаного громадянина російської федерації біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутня, що підтверджується відповідною службовою документацією структурних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

За фактом порушення строку перебування в Україні, уповноваженими посадовими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007253 від 10.07.2025 року, у якому зафіксовано порушення законодавства, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 203 КУпАП, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007242 від 10.07.2025 року, відповідно до якої на вищевказану громадянку російської федерації накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. 00 коп.

За фактом порушення строку перебування в Україні, уповноваженими посадовими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007481 від 24.09.2025 року, у якому зафіксовано порушення законодавства, відповідальність за яке передбачено ч. 3 ст. 203 КУпАП, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007481 від 24.09.2025 року, відповідно до якої на вищевказану громадянку російської федерації накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. 00 коп.

Керуючись нормами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» уповноваженими посадовими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області, 24.09.2025 року відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове видворення з України № 000426 від. 24.09.2025 р.

Отже, наявність вищевикладених обставин, створює підстави для затримання відповідачки ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

У зв`язку з вищевикладеним, представник позивача змушений звернутися до суду та просити затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянку російської федерації ОСОБА_1 , строком на шість місяців до 24.03.2026 р., з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, вирішити питання щодо негайного виконання рішення про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримавв, надав суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви, просить позов задовольнити. При цьому наголошував на тому, що ОСОБА_1 у встановленому порядку до ГУ ДМС України не зверталась, 24 вересня 2025 року була виявлена та затримана для складання протоколу про адміністративне порушення.

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції та ї представник адвокат Річко О.О. проти позову заперечували у повному обсязі, посилаючись на ту обставину, що відповідачка народилась в Україні, отримувала освіту в Україні, працює по теперішній час, приймає участь у волонтерській діяльності, тривалий час постійно проживає на території України, є офіційно одруженою з громадянином України, отримувала у передбаченому законом порядку посвідки на тимчасове проживання, однак через початок війни не змогла її вчасно продовжити через відсутність нормативного регулюванню оформлення таких документів щодо громадян російської федерації. Надали обґрунтований відзив відповідно якого:

Громадянка Російської Федерації, ОСОБА_1 , має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у Російській Федерації через політичну та громадянську позицію, волонтерську діяльність в Україні.

16.11.2021 року відповідачку ОСОБА_1 було документовано посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , дійсною до 03.11.2022 року.

Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

З огляду на вищевикладене вбачається, що в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.

Крім того, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 за №165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб», про яку зазначає і сам відповідач, було постановлено: 1) зупинити строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні; 2) поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.

Водночас, постановою КМУ №1232 від 01.11.2022 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» установлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

У разі звернення громадянина рф із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Таким чином, вказане свідчить про те, що порушення громадянами російської федерації Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру. Міграційна служба після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України не приймала заяви від громадян російської федерації щодо обміну посвідки на тимчасове або постійне проживання на території України, до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою - агресором.

З початку повномасштабного вторгнення відповідачка ОСОБА_1 не залишилася осторонь і продовжила свою волонтерську діяльність, яку розпочала ще в 2014 році. Відповідачка ОСОБА_1 як медична сестра надавала допомогу, з 2022 року надавала психологічну допомогу і підтримку тим, хто цього потребував. Усі викладені вище обставини свідчать про те, що відповідачці загрожує небезпека у разі повернення до країни походження.

07 серпня 2024 року відповідачка ОСОБА_1 особисто звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з метою подати заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак її заяву не прийняли та не зареєстрували, її не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмову відповідь-відмову у прийомі її заяви. Відповідач отримала виключно усну відмову.

Оскільки управління в порушення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовляло у реєстрації та прийнятті заяви відповідачки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 07 серпня 2024 року відповідачка через канцелярію подала письмове звернення на ім`я начальника Управління з проханням зафіксувати факт її звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути заяву відповідачки ОСОБА_1 , задокументувати відповідачку довідкою про звернення за захистом в Україні. Листом від 20.08.2024 Управління повідомило відповідачці про розгляд її заяви-анкети в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», відповідь містила посилання на те, що поки триває військова агресія Російської Федерації, це робить недоречним надання Україною міжнародного захисту іноземним громадянам та особам без громадянства, у зв`язку з неможливістю надати їм ефективний захист, гарантувати збереження життя та здоров`я, свободу та відсутність негідного поводження в умовах війни.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_1 здійснила всі необхідні дії для розгляду її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надалі відповідачка ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, з позовною заявою про оскарження бездіяльності ГУ ДМС в Дніпропетровській області, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/23923/24, позов було задоволено, однак наразі справа розглядається 3 апеляційним адміністративним судом за апеляційною скаргою ГУ ДМС в Дніпропетровській області.

24 вересня 2025 року, коли відповідачка ОСОБА_1 прямувала з дому на роботу, до неї знову підійшли особи, які представилися співробітниками СБУ та наполегливо запропонували проїхати до відділу ДСМ в м. Дніпрі для повторного її притягнення до адміністративної відповідальності. ОСОБА_1 законослухняна людина, проїхала з співробітниками до Відділу № 4 у м. Дніпрі, де на неї було складено протокол про затримання, постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДН 007470 та прийнято рішення про примусове видворення відповідачки ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни та доставлено до Чернігівського ПТПІ.

Як зазначили відповідальні співробітники ГУ ДМС в Дніпропетровській області, що Добринь затримують для встановлення її особи та обставин правопорушення на 3 доби.

Наголошували, що особу відповідачки ОСОБА_1 було достовірно встановлено кілька разів як на підставі пред`явлених нею документів, що посвідчують особу, так і зі слів її чоловіка. Відповідачка до цього вже неодноразово зверталася як особисто, так і письмово до позивача, а, тому її особа є їм відомою.

Того ж дня, ГУ ДМС в Дніпропетровській області подано позовну заяву до Шевченківського районного суду м. Дніпра про затримання та поміщення до ПТПІ з метою ідентифікації та видворення громадянки рф ОСОБА_1 ..

Просить суд залишити позов без задоволення. Негайно звільнити відповідачку ОСОБА_1 ..

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Дніпро призначено відкрите судове засідання по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, на «26» вересня 2025 року о 10 год. 10 хв. в режимі відеоконференції. Доручено Державній установі «Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України ДМС України» забезпечити: проведення судового засідання в режимі відеоконференції за участю ОСОБА_1 ..

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

За вищевказаних обставин та вимог процесуального законодавства суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів та доказів.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має паспортний документ № НОМЕР_1 , виданий 29.05.2012 року, органом видачі МЗС Росії 38005, терміном дії до 29.05.2022 р.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 народилась у м. Кировоград, УРСР, 27.101989 року документована паспортом колишнього СРСР. Після виїзду до рф на заробітки прибула на територію України ще перед одруженням у 2002 році, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 30.08.2002 року і з того часу проживала на території України. Востаннє повернулась до України 21.06.2021 року та з того часу територію України не покидала, що підтверджується інформацією з веб інтерфейсу інформаційно телекомунікаційної системи, щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан).

В`їзд на територію України було здійснено на підставі ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.

Відповідачка ОСОБА_1 14.08.2018 звернулась до Шевченківського РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до положень ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 та подала зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

22.10.2018 згідно рішенням ГУ ДМС України в Дніпропетровській області їй оформлено набуття громадянства України та територіальним походженням відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 та 12.11.2018 оформлена довідка № 1680/18 про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України.

07.12.2018 ОСОБА_1 оформлено тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_2 , орган що видав - 1201, строком дії до 22.10.2020.

18.11.2020 Шевченківським РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області підготовлено подання щодо відповідачки про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та направлено до ГУ ДМС у Дніпропетровській області для подальшого розгляду.

19.11.2020 ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про скасування рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 22.10.2018 про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 ..

ОСОБА_1 видана посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , орган видачі 1203, терміном дії від 16.11.2021 до 03.11.2022 на підставі ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Матеріалами справи підтверджено, що уповноваженими посадовими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007253 від 10.07.2025 року, у якому зафіксовано порушення законодавства, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 203 КУпАП, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007242 від 10.07.2025 року, відповідно до якої на вищевказану громадянку російської федерації накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. 00 коп.

За фактом порушення строку перебування в Україні, уповноваженими посадовими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007481 від 24.09.2025 року, у якому зафіксовано порушення законодавства, відповідальність за яке передбачено ч. 3 ст. 203 КУпАП, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007481 від 24.09.2025 року, відповідно до якої на вищевказану громадянку російської федерації накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. 00 коп.

Керуючись нормами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» уповноваженими посадовими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області, 24.09.2025 року відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове видворення з України № 000426 від. 24.09.2025 р.

Суд вважає, що дане рішення винесено безпідставно та упереджено. Так, судом встановлено і визнано представником відповідача, що Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду у справі №160/23923/24 від 17.03.2025 року частково задоволено вимоги ОСОБА_1 : визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС в Дніпропетровській області щодо не реєстрації анкети-заяви та не прийняття рішення за результатами розгляду анкети-заяви громадянки рф ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.08.2024 року та зобов`язано ГУ ДМС прийняти рішення за результатами її розгляду. Зазначена справа перебуває на розгляді в апеляційній інстанції.

Факт звернення відповідачки до ГУ ДМС саме 07.08.2024 року підтверджено також листом «Про розгляд запиту» за підписом заступника начальника ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області Жарікової І. Таким чином, твердження представника позивача щодо неявки відповідачки до ГУ ДМС із відповідною заявою повністю спростовані.

Щодо упередженості суд зазначає, що цей висновок ґрунтується на тій обставині, що як складання усіх протоколів про адміністративне правопорушення щодо відповідачки, так і прийняття відповідних рішень відбулися фактично протягом двох місяців, а прийняття рішення про примусове видворення з України № 000426 від. 24.09.2025 р. сталося у той самий день, що і складання повторного протоколу серії ПР МДН № 007481 від 24.09.2025 року і винесення постанови. Це фактично позбавило відповідачку ОСОБА_1 скористатися правом на оскарження цих рішень, хоча, що визнається сторонами, на розгляді Шевченківського районного суду м. Дніпра перебуває адміністративний позов ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН №007242 від 10.07.2025 року.

Також, одночасно з прийняттям рішення по протоколу серії ПР МДН № 007481 від 24.09.2025 року, позивачем виноситься Рішення про примусове видворення ОСОБА_1 з України № 000426 від 24.09.2025 р., хоча постанова по протоколу серії ПР МДН № 007481 від 24.09.2025 року ще не набула законної сили і також, за заявою відповідачки та її представника, буде оскаржена в суді.

З аналізу норм статей 26 та 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вбачається, що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду.

При цьому компетентним органом в розумінні статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є орган Державної міграційної служби України, орган Служби безпеки України, або орган охорони державного кордону.

Тобто, застосовуючи приписи частини першої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», варто зважати, що примусове видворення з України іноземця на підставі прийнятої постанови застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Отже, зі змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Такий висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №743/432/16-а,постанові Верховного Суду від02.10.2018 року у справі № 743/220/17 та постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 743/1046/20.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, в тому числі, щодо: примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України.

Згідно ч.7 ст.5 КАС України, іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.46 КАС України, іноземці, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України.

Згідно з ч.1 ст. 289 КАС України За наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірні у цій справі правовідносини виникли у зв`язку з вимогою суб`єкта владних повноважень щодо затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України відповідача - громадянина РФ строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення його видворення з території України.

Таким чином, суд звертаючи увагу на предмет спору, вказує що предметом доказування по цій справі є саме питання наявності/або відсутності правових підстав для затримання відповідача та поміщення його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, як особи, що незаконно перебуває в Україні, а не питання саме законності перебування відповідача на території України, як таке.

Із вказаного приводу суд зазначає, що з огляду на приписи п.6 ч.1 ст.1, ч.3 ст.3, ч.16 ст.4, ч.1 і ч.3 ст.9, ч.1 і ч.2 та ч.5 ст.26, ч.1 і ч.4 ст.30, ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»(далі - Закон № 3773-VI); а також на п.1 і п.5 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, в затримання в установленому порядку та поміщення іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, до пункту тимчасового перебування може відбуватися за наявності умов саме неможливості ідентифікувати іноземця або особу без громадянства та задля забезпечення примусового видворення чи реадмісії якщо є підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилитиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

В даному випадку суд вказує, що позивачу достеменно відомо усі дані про особу відповідачки ОСОБА_1 , а саме її прізвище, ім`я, по батькові, дату, місяць та рік народження, відомості про громадянство, сімейний стан та постійне місце проживання, що самим позивачем не заперечується, і відповідно, особа відповідачки ОСОБА_1 є ідентифікованою, що підтверджується у тому числі посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_3 , орган видачі 1203, терміном дії від 16.11.2021 до 03.11.2022, зазначеними у справі протоколами у справах про адміністративне правопорушення, та постановами про адміністративне правопорушення, що винесені по відношенню до відповідачки ОСОБА_1 ..

Щодо доводів про необхідність затримання задля забезпечення примусового видворення за межі території України суд вказує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства мають передувати дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Зазначений висновок суду у повній мірі кореспондується і узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 359/5975/17, від 28 лютого 2019 року у справі № 754/2198/17, від 26 червня 2019 року у справі № 755/12159/18, від 09 серпня 2019 року у справі №359/5823/16-а, від 27 квітня 2023 року у справі №522/11882/22, від 24 травня 2023 року у справі №296/8455/22.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.5 ст. 26 вищевказаного Закону, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Судом встановлено, що позивачем прийнято рішення № 000426 від. 24.09.2025 р. про примусове повернення відповідачки ОСОБА_1 , строк виконання зазначеного рішення не зазначений, що підтверджується копією рішення № 000426 від. 24.09.2025 р..

Судом під час розгляду означеної справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 під час перебування в Україні не порушувала громадський порядок, офіційно працевлаштована, займається волонтерською діяльністю, а також після сплину строку дії посвідки на тимчасове проживання вчиняла дії щодо легалізації свого положення в Україні шляхом звернення до компетентних органів міграційної служби України щодо продовження строку перебування в Україні, що не відбулось через незалежні від відповідачки обставини, які пов`язані із введенням воєнного стану в Україні та зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру постановою Кабінету Міністрів України N 165 від 28.02.2022 р.

Наведене свідчить про наявність у відповідачки ОСОБА_1 тривалих та міцних соціальних зв`язків на території України та періодичного вжиття ним активних заходів щодо легалізації свого перебування на території України,

У свою чергу з боку позивача не надано суду достатніх, належних та допустимих доказів щодо переховування відповідачки від працівників ГУ ДМС України у Дніпропетровській області та правоохоронних органів. Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачка не йде на співпрацю із органами державної влади України та відмовляється співпрацювати під час процедури його ідентифікації чи легалізації статусу.

Враховуючи прецедентну практику ЄСПЛ та вимоги чинного законодавства суд констатує, що війна в України, як форс-мажорна обставина, обмежила право відповідача на подальшу легалізацію перебування його на території України у терміни, встановлені Законом та відповідно отримання документу.

Суд, також враховуючи у цій справі як характеристику особи відповідача, так і встановлені обставини щодо законності підстав його в`їзду на територію України, мети та легалізації перебування на території України, наявність тривалого шлюбу із громадянином України, вважає, що само по собі рішення органів державної міграційної служби щодо необхідності виїзду відповідача за межі території України не свідчить про намір ухиляння відповідача від контакту з компетентними органами та виконання обов`язку у розумінні статті 26 Закону № 3773-VI.

Суд також звертає увагу про не зазначення позивачем взагалі, які саме дії або заходи ним (позивачем) вживалися для забезпечення виконання рішення про примусове видворення, також як і не зазначено умов, за яких неможливо на теперішній час забезпечити примусове видворення відповідача, не надано доказів звернення позивача до виконавчої служби та тощо.

На підставі аналізу приписів статей 9, 29 Загальної Декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод якими чітко визначено, що «ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту», а також з урахуванням висновків Європейського суду з прав людини, що наводилися у пункті 103 рішення від 17 квітня 2014 року у справі «Анатолій Руденко проти України» (№ 50264/08), у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Вітольд Літва проти Польщі» (заява №26629/95), «Станєв проти Болгарії» [ВП] (заява № 36760/06), «Іліас та Ахмед проти Угорщини» (Ilias and Ahmed v. Hungary) (заява № 47287/15) та правових висновків Конституційного Суду України у рішеннях від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009 і від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016, а також Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2024 року по справі № 461/2622/23суд першої інстанції беручи до уваги вказані позиції Європейського суду з прав людини, Конституційного Суду України щодо обмеження свободи людини, і Верховного Суду стосовно поміщення особи до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, суди повинні враховувати принцип пропорційності при оцінці обґрунтованості обмежень свобод, що застосовуються до іноземців при поміщенні до такого закладу, щоб не порушити при цьому сутність такого права, тобто фактичного обмеження фізичної свободи особи.

Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 у справі №204/521/24 зазначив, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.

У постанові від 26 січня 2024 у справі № 522/11225/22 Верховний Суд зауважив, що зважаючи на поведінку іноземця, не вбачав неспівмірності та непропорційності між застосованими до нього заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його інтересами і правами, позаяк такі є адекватним реагуванням уповноваженого органу на порушення особою міграційного законодавства.

Визначені у цій постанові Верховного Суду підходи можуть бути ураховані при вирішенні спірних правовідносин хоч і від зворотного, а саме: необхідність врахування наслідків застосованого заходу вдруге до іноземця/особи без громадянства, його співмірності та пропорційності, врахування інтересів та прав особи, способу застосування уповноваженими органами заходу на порушення міграційного законодавства, виявлення волевиявлення та здійснення будь-яких дій з метою легалізації проживання на території України.

Суд, з врахуванням вищенаведених обставин, оцінивши вид, тривалість, наслідки і спосіб застосування такого заходу як поміщення до Пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства у порівнянні з іншими варіантами, такими як взяття на поруки підприємством, установою чи організацією, зобов`язання внести заставу, що передбачено частиною першою статті 289 КАС України, вочевидь є непропорційним застосування такого крайнього та суворого заходу до відповідачки ОСОБА_1 по справі як обмеження волі.

Витрати відповідно до ст. ст.139,289 КАС України слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 9, 72-77, 90, 229, 241, 246, 289, 371 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () до ОСОБА_1 , про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, - відмовити в повному обсязі.

Негайно звільнити ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2025 року.

Суддя: О.С. Малінов