Справа № 420/32862/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/32862/24

Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О. Дата і місце ухвалення: 13.03.2025р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів : Єщенка О.В.,

Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, визнання незаконним та скасування нарахованого боргу за несплату ЄСВ, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20.09.2024р. №Ф-4891-17, визнання незаконним та скасування нарахованого Головним управлінням ОСОБА_1 боргу за несплату ЄСВ в сумі 42559,34 грн., який складається з недоїмки в розмірі 40760, 80 грн., штрафу в розмірі 631,46 грн., пені в розмірі 1167,08 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 20.09.2024р. №Ф-4891-17.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 13.03.2025р., з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що згідно даних ІКС «Податковий борг» ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа-підприємець в Білгород-Дністровській ДПІ Головного управління ДПС в Одеській області з 11.09.2002р. Інформація щодо припинення/зупинення незалежної професійної діяльності відсутня, позивач не являється пенсіонером за віком або інвалідом. А відтак, у ОСОБА_1 наявний, передбачений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI, обов`язок нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальних підставах незалежно від фактичного здійснення ним підприємницької діяльності та отримання доходу від провадження такої діяльності.

ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає, що з вересня 2002 року він зареєстрований фізичною особою-підприємцем, вид діяльності КВЕД 52.63 Роздрібна торгівля поза магазинами. З 2014 року фактично підприємницьку діяльність не здійснює, оскільки проходить військову службу в ЗСУ до теперішнього часу. Позивач стверджує, що в травні 2015 року ним подано до податкового органу власноручно написану заяву про припинення підприємницької діяльності та зняття його з обліку у зв`язку з проходженням військової служби. Незважаючи на вказані обставини в жовтні 2024 року ОСОБА_1 отримав спірну вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 20.09.2024р. №Ф-4891-17. Позивач просить суд апеляційної інстанції врахувати, що щомісячно з отриманої ним суми грошового забезпечення відраховується мінімальний страховий внесок , що є підставою для звільнення його, як фізичної особи-підприємця, від сплати ЄСВ.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 12.09.2002р. зареєстрований фізичною особою - підприємцем та перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у Одеській області.

Головним управлінням ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4891-17 від 20.09.2024р., згідно якої станом на 31 серпня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску становить 42 559,34 грн., в т.ч. недоїмка в розмірі 40760, 80 грн., штраф в розмірі 631,46 грн., пеня в розмірі 1167,08 грн.

Борг по сплаті єдиного соціального внеску ФОП ОСОБА_1 нараховано:

- 267,41 грн. згідно рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 31.03.2015р.;

- 1176,99 грн. згідно рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 31.03.2015р.;

- 354,14 грн. згідно рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 02.08.2019р.;

- 436,16 грн. заборгованість за період перебування на спрощеній системі оподаткування з 01.04.2014р. по 30.06.2014р.;

- 1267,95 грн. заборгованість за період перебування на спрощеній системі оподаткування з 01.07.2014р. по 30.09.2014р.;

- 1267,95 грн. заборгованість за період перебування на спрощеній системі оподаткування з 01.10.2014р. по 01.01.2015р.;

- 8448 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.01.2017р. по 31.12.2017р.;

- 2457,18 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.01.2018р. по 31.03.2018р.;

- 2457,18 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.04.2018р. по 30.06.2018р.;

- 2457,18 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.07.2018р. по 30.09.2018р.;

- 2457,18 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.10.2018р. по 31.12.2018р.;

- 2757,18 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.01.2019р. по 31.03.2019р.;

- 2757,18 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.04.2019р. по 30.06.2019р.;

- 2757,18 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.07.2019р. по 30.09.2019р.;

- 2757,18 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.10.2019р. по 31.12.2019р.;

- 2078,12 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.01.2020р. по 31.03.2020р.;

- 1039,06 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.04.2020р. по 30.06.2020р.;

- 3178,12 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.07.2020р. по 30.09.2020р.;

- 2200,00 грн. заборгованість за період перебування на загальній системі оподаткування з 01.10.2020р. по 31.12.2020р.

Не погоджуючись з правомірністю вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4891-17 від 20.09.2024р. ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку, з посиланням на те, що він з 2014 року, з метою захисту Батьківщини та територіальної цілісності України, пішов служити до Збройних Сил України, де проходить службу до теперішнього часу. Отримання застрахованою особою грошового забезпечення, з якого сплачується єдиний внесок, виключає обов`язок сплати ним ЄСВ як особою, що зареєстрована як фізична особа - підприємець, якщо при цьому підприємницьку діяльність він фактично не здійснює та доходів від неї не отримує.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив, що згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) у період січень-жовтень 2017 року ОСОБА_1 отримував грошове забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 ; листопад - грудень 2018 року, січень-лютий 2019 року отримував заробітну плату у страхувальника ТОВ «МАГТРАНС»; у період з лютого 2020 року по грудень 2020 року отримував грошове забезпечення у військовій частині НОМЕР_2 . За даних обставин, враховуючи, що позивач у вказані періоди, за які податковим органом йому було нараховано до сплати єдиний соціальний внесок, працював на підприємстві і проходив військову службу у військових формуваннях, які, у свою чергу, сплачували за нього такий внесок, тому нарахування ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, боргу зі сплати ЄСВ за вказані періоди свідчить про подвійний характер оподаткування, що не відповідає меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Що ж до періоду часу, протягом якого позивач не отримував доходу від господарської діяльності та не був найманим працівником, не проходив військову службу, то суд зазначив, що позивач зобов`язаний був самостійно нараховувати та сплачувати єдиний страховий внесок у розмірі, не менше мінімального. Також, окремі суми ЄСВ нараховано згідно рішень про застосування штрафних санкцій та нарахування пені, які є чинними та не оскаржені позивачем в судовому порядку. Одночасно, суд звернув увагу, що обчислення або коригування суми заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску за період, протягом якого ОСОБА_1 не був найманим працівником, належить до дискреційних повноважень податкового органу та не може бути здійснено судом.

За наведених обставин у їх сукупності суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною та скасування спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4891-17 від 20.09.2024р.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС в Одеській області не наводить заперечень чи спростувань висновків суду першої інстанції щодо встановлених періодів, коли ОСОБА_1 був працевлаштований або проходив військову службу, протягом яких за нього перераховувався єдиний соціальний внесок страхувальниками.

Позиція Головного управління ДПС в Одеській області зводиться до того, що сам факт перебування позивача на обліку як фізична особа-підприємець зумовлює виникнення у ОСОБА_1 передбаченого Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обов`язку щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальних підставах незалежно від фактичного здійснення ним підприємницької діяльності та отримання доходу від провадження такої діяльності, а також незалежно від того чи був у відповідний період позивач найманою особою та чи сплачувався за нього ЄСВ роботодавцем.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI (далі Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449, для платників, зазначених у підпунктах 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону в розмірі 22 відсотків на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, Законом №2464-VI не врегульовано.

Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року по справі №160/3114/19, від 4 грудня 2019 року по справі №440/2149/19, від 17 серпня 2020 року по справі №140/1679/19 висловлено правову позицію, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Верховний Суд у постанові від 04.02.2020р. у справі №260/117/19 зазначив про правомірність поширення на фізичну особу-підприємця, прийнятого на військову службу за контрактом під час виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду, пільги щодо звільнення від сплати єдиного внеску, передбаченої п.9-2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Суд зазначив, що під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.

В силу вимог пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нарахування спірною вимогою ОСОБА_1 єдиного внеску на суму 42559,34 грн. є неправомірним, оскільки в окремі періоди, як увійшли до складу донарахованої суми, позивач був найманим працівником та проходив військову службу, що власне апелянтом не заперечується.

Варто зазначити, що в наявній в матеріалах справи індивідуальній відомості з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомості щодо 2014 року відсутні.

Поряд з цим, зі змісту військового квитка серії НОМЕР_3 вбачається, що 18.03.2014р. ОСОБА_1 був призваний на військову службу по мобілізації, яку проходив по 10.03.2015р.

За відповідний період, з огляду на наведені приписи законодавства та сталу практику Верховного Суду, заборгованість по сплаті ЄСВ також нарахована необґрунтовано.

Поряд з цим, колегія суддів відхиляє посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що у нього відсутні зобов`язання зі сплати будь-яких податків чи внесків, пов`язаних з веденням підприємницької діяльності також з тих підстав, що він не здійснює підприємницьку діяльність з 2014 року та відсутні докази отримання ним доходів від провадження такої діяльності.

Дійсно, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За таких підстав, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Колегія суддів звертає увагу, що з врахуванням висновків суду у даній справі Головне управління ДПС в Одеській області не позбавлене можливості здійснити перерахунок єдиного соціального внеску, зокрема, здійснивши його нарахування за періоди, протягом яких ОСОБА_1 не був найманою особою та не проходив військову службу, внаслідок чого скласти нову вимогу про сплату боргу. Визначення/коригування розміру недоїмки зі сплати єдиного страхового внеску за відповідний період, обчислення суми пені та штрафу належить до повноважень органу ДПС, в той час як здійснення таких дій судом виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Головного управління ДПС в Одеській області не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволення позову, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення від 13.03.2025р. колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: О.А. Шевчук