Справа № 400/3709/25
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/3709/25

Категорія:106030200 Головуючий в 1 інстанції: Брагар В.С.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту:28.07.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 про:

- визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 зарахування та виплати середньоденного заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 14 березня 2025 року по виплаті індексації-різниці грошового забезпечення у фіксованому розмірі 3 904,79 грн. в місяць за період з 12 листопада 2018 року по 30 листопада 2019 року;

- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 14 березня 2025 року по виплаті індексації-різниці грошового забезпечення у фіксованому розмірі 3 904,79 грн. в місяць за період з 12 листопада 2018 року по 30 листопада 2019 року у загальній сумі 49 200,36 грн., відповідно до приписів абз.абз.3, 4, 6 п.5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Мінстрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078), відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Постанова №100) із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 провадження №11-1329апп18 та постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 30 квітня 2023 року у справі №400/8493/23 провадження №К/990/11549/24.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку, але відповіді не отримав. Вважає таку бездіяльність протиправною.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що немає обґрунтованих підстав стверджувати, у позивача наявне право на отримання середнього заробітку.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 нарахування та виплати середньоденного заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 14 березня 2025 року по виплаті індексації-різниці грошового забезпечення у фіксованому розмірі 3 904,79 грн. в місяць за період з 12 листопада 2018 року по 30 листопада 2019 року.

Зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 14 березня 2025 року по виплаті індексації-різниці грошового забезпечення за період з 12 листопада 2018 року по 30 листопада 2019 року у розмірі 49 200,36 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги:

- у межах цієї справи належить враховувати норми ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат;

- також належить враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Натомість, сума, яку постановив стягнути суд першої інстанції, визначена без урахування наведеного, тобто як із застосуванням принципу співмірності, так і зі зменшенням періоду виплати до шести місяців, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є помилковими.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року іншими учасниками справи не оскаржено.

Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині позовних вимог залишених без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

ОСОБА_1 наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 01 листопада 2018 року №504 був звільнений із займаної посади заступника начальника штабу з мобілізаційної роботи НОМЕР_2 окремого мотопіхотного батальйону НОМЕР_3 окремої мотопіхотної бригади (в/ч НОМЕР_4 ) оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " і призначений на посаду старшого оперативного чергового відділу оперативного управління командування командного центру штабу управління оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

Наказом командира в/ч НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 12 листопада 2018 року №238 з 12 листопада 2018 року позивач зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, у тому числі і грошового забезпечення.

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 22 листопада 2019 року №492 позивач звільнений з військової служби відповідно до п.2 ч.5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у відставку за підпунктом "б" (за станом здоров`я-на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби).

Згідно п.4 наказу командира в/ч НОМЕР_5 (по стройовій частині ва 30 листопада 2019 року №№290 позивач з 30 листопада 2019 року виключений і списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення.

Відповідно до клопотання командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 10 грудня 2019 року №1/7196 в/ч НОМЕР_5 виключено з мережі розпорядника бюджетних коштів та зараховано на фінансове забезпечення до в/ч НОМЕР_1 .

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2024 року у справі №400/13132/23 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованому розмірі 3 904,79 грн. в місяць, за період з 12 листопада 2018 року по 30 листопада 2019 року, у загальній сумі 49 200,36 грн., відповідно до приписів абз.абз.3, 4, 6 п.5 Порядку №1078.

На виконання зазначеного рішення відповідачем було нараховано 14 березня 2025 року на картковий рахунок позивача кошти у розмірі 49 200,36 грн.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по виплаті індексації, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 49 200,36 грн. Дана сума є тотожною розрахованій індексації грошового забезпечення позивача, яка підлягала виплаті згідно з постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2024 року у справі №400/13132/23.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правової позиції Верховного Суду щодо співмірності, суд першої інстанції вважав, що позивач частково довів позовні вимоги.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про наявність права позивача стягнення сум середнього заробітку за час за весь час затримки по день фактичного розрахунку правильними і такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Щодо визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року №2352-IX (далі Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, ст. 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

Відповідно ст. 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116).

Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду затримки, до ст. 117 КЗпП України, яка регулює загальні умови нарахування середнього заробітку, було внесено зміни.

Так, ст. 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку. Водночас Законом №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, текст ст. 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Верховний Суд уже вирішував питання застосування ст. 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин, у тому числі й в аспекті застосування після 19 липня 2022 року правової позиції, що була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 у справі №761/9584/15-ц.

Так, після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом №2352-IX 19 липня 2022 року положення ст. 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону №3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію ст. 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону №3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону №3248-IV), та були припинені на момент чинності дії ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX), то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням ст. 117 КЗпП України (у попередній редакції №3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми ст. 117 КЗпП України (у новій редакції Закону №2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX).

Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом №2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону від 20 грудня 2005 року №3248-IV) втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, на ст. 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року, є недоречним.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону від 20 грудня 2005 року №3248-IV) не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону №2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності та недобросовісності.

З прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до ст. 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах і можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX, не є можливим.

Аналогічним чином положення ст. 117 КЗпП України були застосовані в постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23.

Як вже зазначалось вище та не заперечується сторонами, позивача виключено зі списків особового складу частини 22 листопада 2019 року, однак повний розрахунок при звільненні з ним проведено відповідачем 14 березня 2025 року.

Отже, відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями ст. 116 КЗпП України.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції, при здійсненні відповідних розрахунків сум середнього грошового забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, правомірно розділено вказаний період, зокрема:

- з 22 листопада 2019 року по 18 липня 2022 року із застосуванням ст.117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців, а також із застосуванням принципу співмірності, про який йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, із зменшенням відповідної виплати;

- з 19 липня 2022 року по 14 березня 2025 року із застосуванням ст.117 КЗпП України в чинній редакції, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями, без застосування принципу співмірності (з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року).

Сторонами у справі не заперечується, що середньоденний заробіток позивача складає 650,89 грн.

Затримка розрахунку при звільненні за період з 22 листопада 2019 року по 18 липня 2022 року становить 969 календарних дні.

Середній заробіток за весь час затримки розрахунку за вказаний період складає 630 712,41 грн. (969 дні х 650,89 грн.)

При цьому, істотність частки індексації-різниці грошового забезпечення (49 200,36 грн.) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку (630 712,41 грн.) складає 7,8%.

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 22 листопада 2019 року по 18 липня 2022 року, з врахуванням принципу співмірності, становить 49 195,57 грн. (650,89 грн. х 969 календарних дні х 0,078).

Під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року по 14 березня 2025 року суд першої інстанції правомірно врахував обмеження періоду стягнення шістьма місяцями (запроваджене ст. 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ), що становить 184 календарних дні (з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року). Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 119 763,76 грн. (650,89 грн. х 184 календарних дні).

Загальна сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні, становить 168 959,33 грн. (49 195,57 грн. + 119 763,76 грн.)

За таких обставин, колегія суддів вважає хибним висновок суду першої інстанції щодо визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 49 200,36 грн.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що належна сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача є 168 959,33 грн.

Згідно положень ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, проте судом першої інстанції не було враховано принципи обґрунтованості, співмірності та пропорційності, колегія суддів вважає, що судове рішення, відповідно до вимог ст.ст. 317 КАС України, підлягає зміні в частині суми, яка підлягає стягненню з в/ч НОМЕР_1 .

Судові витрати у справі відсутні.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст. 315, п.3, 4 ст. 317, ст.ст. 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини судового рішення у наступній редакції:

"3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) його середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 14 березня 2025 року по виплаті індексації-різниці грошового забезпечення за період з 12 листопада 2018 року по 30 листопада 2019 року у розмірі 168 959,33 грн.".

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.