Справа № 260/5784/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/5784/24 пров. № А/857/29594/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
за участю секретаря судового засідання Носа С. П. Вовка А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі № 260/5784/24 за адміністративним позовом Керівника Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області до Ужгородської міської ради про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення м.Ужгород
Розгляд справи здійснено за правиламизагального позовного провадження
суддя у І інстанціїЛуцовича М.М.
дата складання повного тексту рішення11.06.2025

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Керівник Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ужгородської міської ради, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення ХLV сесії VIII скликання Ужгородської міської ради від 12.10.2023 року № 1490 Про затвердження містобудівної документації, яким затверджено містобудівну документацію Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі № 260/5784/24 у задоволенні адміністративного позову Керівника Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави (вул. Небесної Сотні, 6, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) до Ужгородської міської ради (пл. Поштова, буд. 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Закарпатська обласна прокуратура звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги прокурор вказує, що суд першої інстанції безпідставно не урахував, що на день прийняття спірного рішення Ужгородської міськради чинним був Генеральний план міста Ужгород (далі - Генеральний план) від 04 червня 2004 року, затверджений рішенням Ужгородської міськради № 313, а відтак зміна функціонального призначення території детальним планом є недопустимою. Крім того прокурор зазначив, що за результатом співставлення графічної частини Генерального плану та графічних матеріалів Детального плану території (далі - ДПТ), встановлено, що ДПТ не повністю узгоджується з вимогами Генерального плану та по суті змінює частину його функціонального призначення. Просив урахувати правові висновки ВС у аналогічних справах.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони та учасники справи повідомлені через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Сторони в судове засідання не прибули, від представника відповідача надійшло клопотання про слухання справи за їх відсутності.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- Генеральний план міста Ужгород, затверджений рішенням XXIX сесії Ужгородської міської ради IV скликання № 313 від 04.06.2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 711 (24.07.2021), цей Генеральний план був затверджений не відповідно до Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель, що, у свою чергу з урахуванням п. 6-3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» із змінами та доповненням, внесеними Законом № 711-IX свідчить про те, що функціональне призначення території у даному випадку може визначатися детальним планом території;

-Згідно даних з порталу kadastr.live на території так знаних земель промисловості сформована земельна ділянка з кадастровим номером :22:001:003. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :22:001:003 належить на праві приватної власності ТОВ Франківський Дім ІФ на підставі договору купівлі-продаж № 954 від 14.06.2023 року.

Згідно з даним договором ТОВ Ганц Ужгород передав у власність ТОВ Франківський дім ІФ земельну ділянку за адресою: Україна, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Перемоги, 195, вид цільового призначення земельної ділянки: 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, кадастровий номер земельної ділянки: :22:001:003. Тобто, до прийняття оспорюваного рішення, відповідна територія визначена власником як землі житлової та громадської забудови, а саме: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови;

- зі змісту детального плану судом встановлено, що при його розробці використовувалися чинні на момент ДБН. Помилкове зазначення найменування нечинних ДБН не впливає на зміст та склад оспорюваного детального плану та формальне порушення не тягне скасування даного нормативно-правового акту;

- правові висновки, що викладені у приведених прокурором постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду стосуються інших фактичних обставин справи, установлених судами та не є застосовуваними у даній справі.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що спірні правовідносини у даній справі виникли внаслідок прийняття XLV сесією VIII скликання Ужгородської міської ради, що відбулася 12 жовтня 2023 року, рішення за №1490 Про затвердження містобудівної документації, яким затверджено містобудівну документацію Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста (далі - Рішення).

Сторонами не заперечується, що чинним на день прийняття оскаржуваного рішення був генеральний план міста Ужгород, затверджений рішенням XXIX сесії Ужгородської міської ради IV скликання № 313 від 04.06.2004 року.

Зокрема у чинному генеральному плані міста Ужгород по вул. Чорновола під позначкою № 154 розташована земельна ділянка віднесена до території промислових підприємств (ЗАТ Ужгородська швейна фабрика), під позначкою №177 територія комунальних транспортних підприємств транспорту та зв`язку (Гаражі).

Згідно детального плану території , затвердженого оскаржуваним рішенням відповідна територія віднесена до земель житлової та громадської забудови (територія промислових підприємств під забудову багатоповерховими житловими будинками, територія комунальних транспортних підприємств транспорту та зв`язку для розміщення громадської споруди), тобто встановлює інше функціональне призначення території, ніж визначено генеральним планом міста Ужгород.

Комплексний план просторового розвитку території Ужгородської міської територіальної громади станом на час розробки містобудівної документації не розроблявся, а при розробці керувалися даними Генерального плану міста Ужгорода, що затверджений рішенням XXIX сесії Ужгородської міської ради IV скликання № 313 від 04.06.2004 року.

Крім того, судом встановлено, що Генеральний план міста Ужгорода, як основна містобудівна документація, затверджена до прийняття та введення в дію Закону України Про регулювання містобудівної документації та Закону України від 17 червня 2020 року №711-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель, та відповідно, без врахування встановлених положень.

Звертаючись до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою, на підтвердження своїх вимог позивач наголошував на тому, що між затвердженим детальним планом території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста та Генеральним планом міста Ужгород наявні розбіжності, що суперечить вимогам чинного законодавства. Позивач стверджує, що співставленням графічної частини вказаного генерального плану міста Ужгород та графічних матеріалів оскаржуваного детального плану території встановлено, що детальний план території не повністю узгоджується з вимогами генерального плану території та по суті змінює частину його функціонального призначення.

Нормативно-правове обґрунтування заявленого позову базується на положеннях Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (ст. ст. 1, 8, 12, 16, 17, 18, 19), Порядку розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 926 від 01 вересня 2021 року, державних будівельних норм.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів урахувала наступне.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги з приводу того, що на час винесення оскаржуваного рішення XLV сесії Ужгородської міської ради VIII скликання від 12.10.2023 року № 1490 яким затверджено Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста детальним планом не могло бути змінено функціональне призначення території, позаяк у чинному генеральному плані міста Ужгород по вул. Чорновола під позначкою № 154, земельна ділянка віднесена до території промислових підприємств (ЗАТ Ужгородська швейна фабрика) та під позначкою № 177 територія комунальних транспортних підприємств транспорту та зв`язку (Гаражі), позаяк на дату ухвалення такого оскаржуваного рішення, то колегія суддів зазначає таке.

З матеріалів справи убачається, що Детальним планом, затвердженим оскаржуваним рішенням від 12.10.2023 року № 1490 змінено функціональне призначення названих вище території, а зокрема: до земель житлової та громадської забудови (територія промислових підприємств - під забудову багатоповерховими житловими будинками, територія комунальних транспортних підприємств транспорту та зв`язку - для розміщення громадської споруди). В подальшому вказані території по тексту постанови іменуються «території, що охоплені предметом спору».

При цьому Детальним планом території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста (позначка № 177) передбачено розташування гаражів на відповідній території (№ 5 експлікації існуючих об`єктів). Крім того, відповідно до пояснювальної записки зазначено, що на основі затвердженого ДПТ розробляється проект землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР Про місцеве самоврядування в Україні (далі - Закон № 280/97-ВР) затвердження містобудівної документації віднесено до виключних повноважень сільських, селищних, міських рад.

Згідно із частиною першою статті 73 Закону № 280/97-ВР акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Частиною першою статті 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом частин одинадцятої та дванадцятої статті 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України Про доступ до публічної інформації. Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України Про доступ до публічної інформації, крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності, які спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів встановлені Законом України Про регулювання містобудівної діяльності (далі - Закон).

Частиною другою статті 2 Закону визначено, що інструментом державного регулювання планування територій є містобудівна документація, яка поділяється на документацію державного, регіонального та місцевого рівнів.

Планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них (частина перша статті 16 вищевказаного Закону).

За наведеними у ст.1 Закону визначеннями термінів, під генеральним планом населеного пункту слід розуміти одночасну містобудівну документацію на місцевому рівні та землевпорядну документацію, що визначає принципові рішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (пункт 2 частини 1 згаданої статті), а під детальним планом території - одночасно містобудівну документацію на місцевому рівні та землевпорядну документацію, що визначає планувальну організацію та розвиток території (пункт 3 частини 1 статті 1 Закону).

Згідно з положеннями ст. 18 Закону план зонування території є містобудівною документацією, яка розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації. Вказане також відповідає визначенню функціонального призначення території, що визначено Порядком розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 926 від 01 вересня 2021 року (далі - Порядок), згідно якого під функціональним призначенням території визначено перспективне використання території за переважною функцією, яка встановлена планом зонування території у складі відповідного виду містобудівної документації.

За загальним правилом, згідно частини першої статті 19 Закону, детальний план території розробляється з метою деталізації положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території.

Разом з тим, 17 червня 2020 року прийнято Закон України №711-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель, яким спростовуються твердження позивача щодо неможливості зміни функціонального призначення території детальним планом такої території (далі по тексту іменовано - Закон України №711-IX) .

Згідно з пп. 13 п.8 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» від 17 червня 2020 року

№ 711-IX розділ V "Прикінцеві положення" Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» доповнити пунктами 6-3 такого змісту:

"6-3. Встановити, що до 1 січня 2025 року функціональне призначення території може визначатися детальним планом території. Дія цього положення не поширюється на території, де затверджені комплексні плани або генеральні плани населеного пункту відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель". При визначенні функціональної зони в такому порядку не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки.

Отож з приведеної норми Закону слідує, що до 1 січня 2025 року функціональне призначення території може визначатися детальним планом території. Однак дія цього положення з приводу того, що функціональне призначення території може визначатися детальним планом території не поширюється на території, де наявні комплексний план або генеральний план населеного пункту, затверджений відповідно ( тобто з урахуванням вимог) Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель" від 17 червня 2020 року № 711-IX.

За таких обставин у випадку наявності комплексного плану або генерального плану населеного пункту, затвердженого відповідно ( тобто з урахуванням вимог) Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель" від 17 червня 2020 року № 711-IX функціональне призначення території не може бути визначено детальним планом території.

З матеріалів справи слідує, що на час винесення оскаржуваного рішення XLV сесії Ужгородської міської ради VIII скликання від 12.10.2023 року № 1490 яким затверджено Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста, чинним був генеральний план міста Ужгород, затверджений рішенням XXIX сесії Ужгородської міської ради IV скликання № 313 від 04.06.2004 року.

З урахуванням обумовленого генеральний план міста Ужгород, затверджений рішенням XXIX сесії Ужгородської міської ради IV скликання № 313 від 04.06.2004 року не міг та не був розроблений відповідно до вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель" від 17 червня 2020 року № 711-IX, позаяк затверджений до ухвалення названого Закону № 711-IX.

Водночас судом встановлено, що комплексний план просторового розвитку території Ужгородської міської територіальної громади станом на час розробки містобудівної документації не розроблявся та не затверджувався.

Отож судом встановлено, що на час ухвалення оскаржуваного рішення (12.10.2023 року) про затвердження Детального плану території обставини щодо наявності генерального плату або комплексного плану, який розроблений та затверджений відповідно (тобто з урахуванням вимог) Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель" від 17 червня 2020 року № 711-IX були відсутні.

Крім того, як убачається із змісту третього речення п. 6-3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» із змінами та доповненням, внесеними Законом № 711-IX не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки.

Дослідивши зібрані у справі докази колегією суддів установлено, що територія, яка охоплена предметом спору не відноситься до території (островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки), а як наслідок на неї не поширюється обмеження, запровадженні третім реченням п. 6-3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» із змінами та доповненням, внесеними Законом № 711-IX.

Також судом ураховано, що пунктом 20 Закону України №711-IX, розділ X Перехідні положення Земельного кодексу України доповнено пунктом 23, згідно змісту якого встановлено, що до внесення до Державного земельного кадастру відомостей про функціональні зони, належність земельної ділянки до функціональної зони, встановленої до 1 січня 2025 року, визначається відповідно до:

- плану зонування (щодо земельних ділянок у межах населених пунктів, на які не затверджений детальний план території);

- генерального плану населеного пункту (у разі відсутності плану зонування та щодо земельних ділянок у межах населеного пункту, на які не затверджений детальний план території);

- детального плану території;

- містобудівної документації регіонального рівня (щодо земельних ділянок за межами населених пунктів, на які не розроблено детальний план території).

Підсумовуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що системний аналіз вище наведених норм законодавства (які були чинними на час ухвалення оскаржуваного рішення) передбачив можливість визначення функціонального призначення території Детальним планом, однак за умови, що на час такого затвердження був відсутній затверджений комплексний або генеральний план населеного пункту або якщо такі були затверджені до прийняття та без врахування положень Закону України від 17 червня 2020 року №711-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель.

Зважаючи на приведені положення законодавства та фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що у спірних правовідносинах на час ухвалення оскаржуваного рішення функціональне призначення території могло визначатися детальним планом території, позаяк як уже встановлено судом обставини щодо наявності генерального плату або комплексного плану, який розроблений та затверджений відповідно (тобто з урахуванням вимог) Закону № 711-IX були відсутні, а охоплена предметом спору територія не відноситься до територій, які перелічені у третьому реченні п. 6-3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» із змінами та доповненням, внесеними Законом № 711-IX.

Як наслідок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що органом місцевого самоврядування правомірно та обґрунтовано застосовані положення зазначеного Закону № 711-IX щодо можливості визначення функціонального призначення території детальним планом території до 01 січня 2025 року, а відтак оскаржуване рішення прийнято Ужгородською міською радою у відповідності та з урахуванням вимог та положень Закону України №711-IX.

Також колегією суддів ураховано, що скаржником неспростовно в установленому порядку встановлені судом першої інстанції обставини з приводу того, що території що охоплена предметом спору не було збудовано і ніколи не функціонував ЗАТ Ужгородська швейна фабрика, тобто відповідна територія не використовувалась, як землі промисловості, як зазначено в Генеральному плані міста.

Крім того як встановлено судом першої інстанції та не спростовано скаржником за даними інформаційного порталу kadastr.live на території земель так званої «промисловості» сформована земельна ділянка з кадастровим номером :22:001:003. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :22:001:003 належить на праві приватної власності ТОВ Франківський Дім ІФ на підставі договору купівлі-продаж № 954 від 14.06.2023 року.

Згідно з даним договором ТОВ Ганц Ужгород передав у власність ТОВ Франківський дім ІФ земельну ділянку за адресою: Україна, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Перемоги, 195, вид цільового призначення земельної ділянки: 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, кадастровий номер земельної ділянки: :22:001:003.

Таким чином, ще до прийняття оскаржуваного рішення, територія, що охоплена предметом спору визначена власником як землі житлової та громадської забудови, а саме: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

При цьому прийнятим детальним планом території, враховано те, що даний напрямок використання території не був реалізовано і визначено планувальну організацію частини території як землі житлової та громадської забудови, оскільки суміжним функціональним призначенням територій є саме житлова та громадська забудова.

Крім того, скаржником в супереч зазначеному судом першої інстанції не надано суду першої та апеляційної інстанцій будь-яких доказів завдання шкоди інтересам держави або доказів порушення реальних, конкретних інтересів держави, які відбулись за цей період, у зв`язку з прийняттям спірного рішення.

На час розгляду апеляційної скарги скаржником не доведено, а судом не встановлено порушення прав та інтересів мешканців громади у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги, з приводу того, що детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста, розроблений відповідно до ДБН В.2.3-5-2001 Вулиці та дороги населених пунктів, ДБН Б.2.4-1.94 Планування і забудова сільських поселень, ДБН Б.2.2-12:2018 Планування і забудова територій, ДБН Б.1.1-1462012 Склад та зміст детального плану території та не відповідав діючим державним та галузевим будівельним нормам та правилам, то колегія суддів зазначає, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що у переліку використаних нормативних актів відповідач допустився описки, а зокрема помилково зазначено ДБН, які втратили чинність.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що при розробці Детального плану використовувалися чинні на момент ДБН. Натомість скаржником при поданні апеляційної скарги не спростовано належними доводами та доказами, вказаних висновків суду першої інстанції.

За приведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що помилкове зазначення найменування нечинних ДБН не впливає на зміст та склад оспорюваного детального плану та формальне порушення не тягне скасування даного нормативно-правового акту.

Як наслідок недоліки, які були допущені відповідачем при прийнятті спірної містобудівної документації суд не вважає суттєвими та достатніми для скасування спірного рішення ХLV сесії VIII скликання Ужгородської міської ради від 12.10.2023 року № 1490 Про затвердження містобудівної документації, яким затверджено містобудівну документацію Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги з приводу того, що рішення суду ухваленої без правових позицій Верховного Суду, відображеної у справах 260/5099/23, №260/8522/23, №640/25171/21, №260/8230/21, №380/23542/21, №460/3890/20, № 320/9672/21, №320/1510/20, №826/16737/18, №803/1231/17, №369/9003/16-а, №826/4504/17, №480/7612/22, №191/1169/16-а(2-а/191/7/17), №702/1384/16-а, №160/2852/19, №360/2334/17, №826/4504/17, №815/3880/14, №463/3507/16-а, то колегія суддів зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювались позиції щодо визначення поняття «подібні правовідносини». Зокрема під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

При цьому, подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Отже подібність правовідносин необхідно встановлювати одночасно за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним і, так би мовити, змістовним. Основним критерій, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний (права й обов`язки суб`єктів).

Проаналізувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи спірних правовідносин, з яких виник спір у наведеній скаржником справі, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та правовим регулюванням спірних правовідносин у цій справі в оскаржуваній частині, на предмет їх подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскарженого рішення суду апеляційної інстанції по суті, колегія суддів зазначає наступне.

Порівнюючи предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог, час виникнення спірних правовідносин і встановлені фактичні обставини у справі, яка переглядається, та вищезазначених справах, суд звертає увагу апелянта, що вони є відмінними.

Дослідивши зміст постанов ВС у справах №260/5099/23, №260/8523/23, №260/8523/23, №640/25171/21, №260/8230/21, №380/23542/21 колегією суддів установлено, що обставини та доводи у цій справі є відмінними від фактичних обставин вказаної справи, яка розглядалася ВС, позаяк у цій справі спір стосується так званих «території промислового призначення», які відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обліковуються та мають функціонального призначення - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

Також судом встановлено, що постанова у справі №260/8523/23 стосується земель садової забудови, постанова у справі №260/8230/21 стосується встановлення меж прибережних захисних смуг та парку, постанова у справі №260/8230/21 стосується земель водного фонду та прибережних смуг, які на відміну від території, що є предметом у цій справі підпадають під обмежень запроваджених третім реченням пункту 6-3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (із змінами та доповненням, внесеними Законом № 711-IX). Постанова у справі №640/25171/21 в свою чергу стосується земель сільськогосподарського призначення, на який також поширюється особливий вид правового регулювання. Постанова у справі №380/23542/21 стосується в свою чергу стосується земель адміністративного і громадського призначення.

Крім цього, у справах №260/5099/23, №260/8523/23, №260/8523/23, №640/25171/21, №260/8230/21, №380/23542/21 Верховний Суд не надавав правової оцінки існуючому генеральному плану, який затверджено рішенням Ужгородської міськради № 313 від 04 червня 2004 року в порівняльному застосуванні вимог другого речення пункту 6-3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (із змінами та доповненням, внесеними Законом № 711-IX), а зокрема в частині того, що обумовлений генеральний план не був та не міг фактично бути розроблений з урахуванням вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель" від 17 червня 2020 року № 711-IX, позаяк затверджений до ухвалення названого Закону № 711-IX. Натомість запроваджена норма пункту 6-3 названого Закону чітко визначила, що на існуючі обмеження у зміні Детальним планом функціонального призначення території застосовується випадку наявного комплексного плану або генерального плану населеного пункту, який затверджено відповідно ( тобто з урахуванням вимог) Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель" від 17 червня 2020 року № 711-IX.

Що ж стосується позиції ВС, відображеної у постановах по справах №460/3890/20, № 320/9672/21, №320/1510/20, №826/16737/18, №803/1231/17, №369/9003/16-а, №826/4504/17, №480/7612/22, №191/1169/16-а(2-а/191/7/17), №702/1384/16-а, №160/2852/19, №360/2334/17, №826/4504/17, №815/3880/14, №463/3507/16-а, то колегія суддів зазначає, що відображені правові позиції здійснені без правового аналізу положень пункту 6-3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (із змінами та доповненням, внесеними Законом № 711-IX від 17.06.2020).

З урахуванням викладеного, порівнюючи предмети спору, підстави позову, змісту позовних вимог, часу виникнення спірних правовідносин, правового регулюванням спірних правовідносин у цій справі в оскаржуваній частині та встановлених фактичних обставин у справі, яка переглядається, та вищезазначених справах, суд звертає увагу скаржника, що вони є відмінними, а тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судом першої інстанції норм права при ухваленні судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі № 260/5784/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 23 вересня 2025 року