Справа № 640/21327/21
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2025-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року справа №640/21327/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління державної охорони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

- визнати дії Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в неповному обсязі із розрахунку 16 календарних років служби замість 27 календарних років;

- зобов`язати Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні за час служби в Збройних силах України та Управлінні держаної охорони, який складає 11 календарних років;

- зобов`язати Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки з дня звільнення 17.03.2021 р. по день фактичного розрахунку 28.04.2021 грн. в розмірі 20 128,5 грн. (двадцять тисяч сто двадцять вісім гривень 50 копійок).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.03.2024 справу прийнято до провадження та ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправними діями відповідача щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в неповному обсязі із розрахунку 16 календарних років служби замість 27 календарних років та у несвоєчасному розрахунку при звільненні.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує.

Третьою особою до суду подані письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог, відповідно до яких, відсутні підстави для задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в УДО України. Наказом начальника УДО України від 25.01.2005 № 20-ос «По особовому складу» його переведено у розпорядження Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України для подальшого проходження служби, з 01.02.2005.

Відповідно до Довідки Служби фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Управління Державної охорони України від 27.04.2021 №95 одноразова грошова допомога при звільненні ОСОБА_1 не виплачувалась.

У подальшому, наказом Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві від 17.03.2021 №39 о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 чт. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Відповідно до вказаного наказу станом на 17.03.2021 стаж служби в поліції позивача складає 27 років 07 місяців 06 днів.

Відповідно до Довідки ВФЗБО УПО ФБ в м. Києві від 30.04.2021 позивачу 17.03.2021 було нараховано грошову допомогу при звільненні у розмірі 57 510,00грн., які були виплачені лише 28.04.2021.

Як стверджує позивач та підтверджується матеріалами справи, грошову допомогу при звільненні у розмірі 57 510,00грн. йому було виплачено, виходячи зі стажу служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції України, що складає 16 років 01 місяць 16 днів.

При нарахуванні грошової допомоги при звільненні не було враховано стаж служби позивача у Збройних Силах України та Управлінні державної охорони України.

Третя особа пояснила, що при переведенні позивача у 2005 році до Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України він не набув права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки таке право мають звільнені з військової служби за вислугою строку служби, віком, станом здоров`я, у зв`язку зі скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на службі, чи за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі по тексту - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 15 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно із абзацом сьомим частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, крім тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Відповідно до п. 2, 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 460 від 17.09.2014, якою затверджено Порядок та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із дня їх призову на відповідну військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Розмір допомоги обчислюється з урахуванням пунктів 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей".

За змістом абзацу першого пункту 10 Порядку № 393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно із абзацом п`ятим п. 10 Порядку №393 зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони і особам рядового і начальницького складу які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги. Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Тобто, у разі якщо особи при попередньому звільненні набули право на отримання такої допомоги, такий період не враховується при виплаті грошової допомоги при наступному звільненні. Крім того, встановлення факту набуття права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні необхідно аналізувати за законодавством, яке діяло при попередньому звільненні.

З матеріалів справи судом вбачається, що відповідно до Довідки Служби фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Управління Державної охорони України від 27.04.2021 №95 одноразова грошова допомога при звільненні ОСОБА_1 не виплачувалась.

Наказом Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві від 17.03.2021 №39 о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 чт. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Відповідно до вказаного наказу станом на 17.03.2021 стаж служби в поліції позивача складає 27 років 07 місяців 06 днів.

Матеріалами справи підтверджено, що одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 57 510,00грн. позивачу виплачено, виходячи зі стажу служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції України, що складає 16 років 01 місяць 16 днів.

При нарахуванні грошової допомоги при звільненні не було враховано стаж служби позивача у Збройних Силах України та Управлінні державної охорони України.

Ураховуючи той факт, що при звільненні з Управління державної охорони України позивач не набув права на отримання грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабміну № 460 від 17.09.2014, тому одноразова грошова допомога вже при звільненні з у 2021 році повинна була виплачуватися за період служби позивача з дня його останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

За таких обставин суд вважає помилковими твердження позивача про те, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги за всі роки календарної вислуги після звільнення з Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві, оскільки на попередній службі така йому не нараховувалась та не виплачувалась.

Зазначене твердження не впливає на висновок суду, оскільки виняток, який міститься у п. 2 Постанови № 460, пов`язує позбавлення права на повторне отримання грошової допомоги з фактом набуття права на отримання, а не з фактом отримання такої грошової допомоги.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.03.2020 по справі № 817/1642/16, від 14.12.2022 по справі № 340/618/21.

Таким чином, в частині позовних вимог про визнання дій Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в неповному обсязі із розрахунку 16 календарних років служби замість 27 календарних років та зобов`язання Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні за час служби в Збройних силах України та Управлінні держаної охорони, який складає 11 календарних років, має бути відмовлено.

В частині позовних вимог про зобов`язання Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки з дня звільнення 17.03.2021 р. по день фактичного розрахунку 28.04.2021 грн. в розмірі 20 128,5 грн. (двадцять тисяч сто двадцять вісім гривень 50 копійок), суд зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що наказом Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві від 17.03.2021 №39 о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 чт. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Відповідно до Довідки ВФЗБО УПО ФБ в м. Києві від 30.04.2021 позивачу 17.03.2021 було нараховано грошову допомогу при звільненні у розмірі 57 510,00грн., які були виплачені лише 28.04.2021 згідно платіжного доручення №1123 від 28.04.2021.

Нормами статей 116, 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі ж невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Натомість, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення статті 117 КЗпП України, згідно із якою на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Крім того, у постанові від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21 Верховний Суд зауважив, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

А в постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23 Верховний Суд виснував, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що в свою чергу в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд також ураховує, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно із якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Підсумовуючи вищенаведене, суд з урахуванням фактичних обставин справи та встановленого правового регулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами, доходить висновку про те, що оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок випалити позивачу середнє грошове забезпечення, а також алгоритму розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за цей період, суд зазначає наступне.

Так, наказом Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві від 17.03.2021 №39 о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 чт. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Відповідно до Довідки ВФЗБО УПО ФБ в м. Києві від 30.04.2021 позивачу 17.03.2021 було нараховано грошову допомогу при звільненні у розмірі 57 510,00грн., які були виплачені лише 28.04.2021 згідно платіжного доручення №1123 від 28.04.2021.

То ж спірним у цих правовідносинах є період з 18.03.2021 (перший день після виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) по 27.04.2021 (день, що передує дню остаточного розрахунку).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 розділу І Порядку № 100).

За змістом пункту другого розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом восьмим розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до виданої відповідачем Довідки №51/43/46-01 від 08.04.2021, грошове забезпечення позивача за січень 2021 року складало 30 306,72грн. за лютий 2021 року 33 506,17грн., а середньоденне грошове забезпечення складає 479,25грн.

Період за час затримки розрахунку при звільненні з 18.03.2021 по 27.04.2021 становить 41 календарний день. Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 19 649,25грн. (479,25грн. х 41 календарний день).

З підстав викладеного вище суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень ч. ч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин, зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач сплатив судовий збір у розмірі 908,00грн. (квитанція від 27.07.2021), тому ці витрати слід присудити на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.03.2021 по 27.04.2021 у розмірі 19 649,25грн. (дев`ятнадцять тисяч шістсот сорок дев`ять гривень, 25 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.