Справа № 640/8069/22
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8069/22 Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Кучми А.Ю. та Сорочка Є.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державного підприємства для постачання медичних установ "Укрмедпостач" Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА

Позивач звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства охорони здоров`я України, Державного підприємства для постачання медичних установ "Укрмедпостач" Міністерства охорони здоров`я України, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України від 06.12.2021 №2707 «Про реорганізацію Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України» та Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України», яким вирішено провести реорганізацію підприємств що входять до відання Міністерства охорони здоров`я України;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України від 26.05.2022 №880 «Про внесення змін до складу Комісії з реорганізації Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України від 09.05.2022 №771, яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора Державною підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України за порушення підпункту 8.16 пункту 8 Контракту відповідно до підпункту 1 пункту 24 Контракту, пункту 8 частини першої етапі 36 Кодексу законів про працю України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України;

- стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.08.2022 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.08.2022 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства охорони здоров`я України від 06.12.2021 №2707 «Про реорганізацію Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України» та Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України» в частині реорганізації Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства охорони здоров`я України від 09.05.2022 №771 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства охорони здоров`я України від 26.05.2022 №880 «Про внесення змін до складу Комісії з реорганізації Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, Міністерство охорони здоров`я України подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що питання, які є предметом позову, не можуть бути розглянуті в порядку адміністративного судочинства, оскільки посада позивача не належить до публічної служби, внаслідок чого правомірність наказу про її звільнення з посади підлягає розгляду в порядку ЦПК України. Також апелянт зазначав, що у спірних правовідносинах в частині реорганізації Державного підприємства для постачання медичних установ "Укрмедпостач" ним здійснюється управління об`єктом державної власності, тобто відповідач діє не як суб`єкт владних повноважень, а як суб`єкт цивільно-правових відносин.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначила, що предметом оскарження в рамках даної справи є саме рішення суб`єкта владних повноважень - Міністерства охорони здоров`я України, що відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.19 КАС України, внаслідок чого справа належить до юрисдикції адміністративних судів.

Державне підприємство для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України правом подання відзиву на апеляційну не скористалось.

Відповідно до ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до контракту, укладеного 28.12.2020 між Міністерством охорони здоров`я України в особі Степанова М.В. та ОСОБА_1., остання призначена на посаду директора Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України на термін з 29 грудня 2020 року по 28 червня 2023 року, про що МОЗ України видано наказ від 28.12.2020 №67-0 (а.с.21-31 т.3).

Наказом МОЗ України від 06.12.2021 №2707 «Про реорганізацію Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України» та Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України вирішено провести реорганізацію підприємств, що входять до відання Міністерства охорони здоров`я України, а саме державне підприємство «Укрвакцина» МОЗ України та державне підприємство для постачання медичних установ «Укрмедпостач» МОЗ України шляхом їх приєднання до державного підприємства «Медичні закупівлі України». Вказаним наказом затверджено склад Комісії з реорганізації державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України, згідно якого ОСОБА_1 призначена головою комісії (а.с.68-74 т.3).

Наказом МОЗ України від 09.05.2022 №771 ОСОБА_1 звільнено з посади директора Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України за порушення підпункту 8.16 пункту 8 Контракту, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством охорони здоров`я України від 28 грудня 2020 року № 12 відповідно до підпункту 1 пункту 24 Контракту, пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Підставою звільнення визначено доповідну записку ОСОБА_2 від 03.05.2022 №194/81-22, контракт від 28.12.2020 № 12 (а.с.34-35 т.3).

Наказом МОЗ України від 26.05.2022 №880 «Про внесення змін до складу Комісії з реорганізації державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України» внесено зміни до складу Комісії, а саме головою Комісії з реорганізації ДП «Укрмедпостач» МОЗ України визначено Якубівського О.Л. (а.с.75-76а т.3).

Вважаючи своє звільнення та накази з питань проведення реорганізації і зміни до складу Комісії протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що викладені в доповідній записці від 03.05.2022 зауваження, що стали підставою для наказу про звільнення позивача, не відповідають дійсності та не підтверджені належними доказами, в той же час, судом не встановлено, а відповідачем не доведено необхідності та доцільності проведення реорганізації ДП «Укрмедпостач» МОЗ України, яке, як підтверджується матеріалами справи, стабільно працює та є прибутковим.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч.1 ст.5 КАС України).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст.19 КАС України Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років».

Юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Тобто публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Тобто суд повинен з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Наведені правові висновки закріплені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №755/9215/15-ц.

Згідно з визначенням, поданим у п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

01 травня 2016 року набрав чинності Закон № 889-VIII, згідно з преамбулою якого цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 889-VIII державною службою є публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно з п.4 ч.1 ст.2 вказаного Закону посадою державної служби є визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Пунктом 2 ч.2 ст.3 Закону № 889-VIII установлено, що дія цього Закону поширюється на державних службовців міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

За нормами п.15 ч.3 ст.3 Закону № 889-VIII дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами.

Таким чином, спір, що виник у зв`язку зі звільненням працівника з посади, трудова діяльність на якій не пов`язана з проходженням публічної служби, має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 у справі № 520/6612/17, від 27 березня 2019 року у справі № 814/2514/17, від 01 квітня 2020 року у справі №804/2823/16 та від 07 квітня 2021 року у справі № 320/2654/19.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору в цій справі є, зокрема, оскарження наказу МОЗ України про звільнення позивача з посади директора Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач».

Проте, з обставин справи вбачається, що відповідна посада директора Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» не є посадою державного органу та його апарату, а робота на ній не належить до публічної служби. При цьому, позивач була призначена на вказану посаду за результатами укладенні відповідного контракту.

Колегія суддів звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12.02.2020 у справі №693/1140/16-ц, згідно з яким спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Водночас до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ.

Отже, правовідносини щодо оскарження наказу МОЗ України від 09.05.2022 №771 не пов`язані з питаннями прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з неї, а стосуються підстав та умов укладання строкового трудового договору (контракту), стороною в якому (роботодавцем) є МОЗ України, внаслідок чого спір у цій частині не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, є трудовим і має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Видання відповідного акта суб`єктом владних повноважень не змінює правової природи цих відносин.

Отже, спір, що виник у зв`язку зі звільненням працівника з посади, трудова діяльність на якій не пов`язана з проходженням публічної служби, має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2019 у справі №531/1197/15-а, від 28.10.2021 у справі №361/5784/18 та підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.04.2020 у справі №200/26696/15-а, від 01.04.2020 у справі №804/2823/16 та від 14.11.2018 у справі №806/2808/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.09.2020 у справі №205/6196/18 вказала, що за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

Колегія суддів враховує, що наказ МОЗ України від 09.05.2022 №771 про звільнення позивача прийнятий на підставі пп.1 п.24 Контракту та п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства незалежно від обставин, які передували його прийняттю.

При цьому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі в частині позовних вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак помилково вирішив дослідити наказ про звільнення позивача з посади директора Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» на предмет його правомірності в порядку адміністративного судочинства.

В той же час, щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів МОЗ України від 06.12.2021 №2707 "Про реорганізацію Державного підприємства "Укрвакцина" Міністерства охорони здоров`я України" та Державного підприємства для постачання медичних установ "Укрмедпостач" та від 26.05.2022 №880 "Про внесення змін до складу Комісії з реорганізації Державного підприємства для постачання медичних установ "Укрмедпостач", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Порівняльний аналіз змісту ст.20 ГПК України та ст.19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

За змістом ст.55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 59 Господарського кодексу України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Приписами ст.167 ЦК України передбачено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

За змістом ст.81 ЦК України підприємства, установи та організації, які створюються розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, є юридичними особами публічного права.

За приписами ст.4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» (далі - Закон №185-V) суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління).

Повноваження уповноважених органів управління визначені статтею 6 цього ж Закону, згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 6 якого уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань приймають рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності.

Згідно з п.1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №267, Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пп.18 п.4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, МОЗ відповідно до покладених на нього завдань утворює, ліквідовує, реорганізовує підприємства, установи та організації, у тому числі заклади охорони здоров`я, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників.

Пунктами 1-2 р.І «Загальні положення» Статуту Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України визначено, що Державне підприємство для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України (далі - Підприємство) засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України. Уповноваженим органом управління Підприємства є Міністерство охорони здоров`я України (а.с.40-53 т.3).

Відповідно до п.1 р.ІХ. «Уповноважений орган управління» вказаного Статуту уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, приймає рішення про утворення, реорганізацію і ліквідацію Підприємства.

З наведених обставин вбачається, що спір, у даному конкретному випадку, виник з корпоративних відносин між юридичною особою та її уповноваженим органом управління (учасником/засновником) і його предмет пов`язаний з реорганізацією (припиненням діяльності) такої юридичної особи, оскільки оскаржується відповідне рішення МОЗ України, про припинення Підприємства шляхом реорганізації.

Отже, в силу викладених положень законодавства, спірні правовідносини у вказаній частині підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки даний спір позбавлений ознак публічно-правового.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 820/5340/16.

Отже, накази від 06.12.2021 №2707 та від 26.05.2022 №880 прийняті МОЗ України не як суб`єктом владних повноважень, а як уповноваженим органом управління Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України в межах проведення організаційно-господарської діяльності, внаслідок чого такі накази в даному випадку не є рішеннями суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Спори з приводу оскарження рішень відповідного органу, як власника корпоративних прав, засновника державного підприємства чи його управителя є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі №260/583/20 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 813/1232/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 та у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року № 694/1174/16-а.

Відповідно до ч.1 ст.239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

З урахуванням наведених норм права та позиції Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та в частині позовних вимог про скасування наказу про звільнення позивача підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а в частині наказів, прийнятих в процесі реорганізації Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України - в порядку господарського судочинства, внаслідок чого наявні підстави для застосування положень п.1 ч.1 ст.238 КАС України та закриття провадження у даній справі.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що помилковість висновків суду першої інстанції та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення питання, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про закриття провадження у справі з підстав не підсудності даного спору суду адміністративної юрисдикції.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Керуючись ст.ст.238, 239, 243, 308, 311, 315, 319, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державного підприємства для постачання медичних установ "Укрмедпостач" Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду для захисту своїх прав в частині оскарження наказу Міністерства охорони здоров`я України від 09.05.2022 №771 в порядку цивільного судочинства, а в частині наказів Міністерства охорони здоров`я України від 06.12.2021 №2707 «Про реорганізацію Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України» та Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України» та від 26.05.2022 №880 «Про внесення змін до складу Комісії з реорганізації Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров`я України» в порядку господарського судочинства та про наявність у позивача права протягом десяти днів з дня отримання копії даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Текст постанови виготовлено 23 вересня 2025 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді А.Ю.Кучма

Є.О.Сорочко