Справа № 640/7573/22
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року № 640/7573/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправної бездіяльності, стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнути з Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку в сумі 1 608 020, 48 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2022 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2022 відмовлено Службі безпеки України в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі №640/7573/22.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2022 відмовлено Службі безпеки України в задоволенні клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

На виконання положень Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Ухвалою від 17.07.2025 справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Свої вимоги позивач мотивує безпідставною бездіяльністю позивача щодо вчасного розрахунку з позивачем при звільненні.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві, наголошує на правомірності своїх дій у межах спірних правовідносин.

Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив.

Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 13.08.2025 судом вирішено здійснювати подальший розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував на службі в СБ України у період з 01 травня 2014 року до 01 травня 2019 року. Наказом Служби безпеки України № 38-ОС від 19.04.2019 «По особовому складу» підполковника ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу, звільненого наказом Служби безпеки України від 05 квітня 2019 року № 447-ОС (у зв`язку із закінченням строку контракту), з урахуванням часу на здавання посади з 01 травня 2019 року. Загальна вислуга років ОСОБА_1 складає: 28 років 08 місяців 20 днів.

Згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року у справі № 640/24877/20:

1. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за щорічні додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.05.2019;

2. Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.05.2019;

3. Позовну вимогу про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - судом визнано передчасною, оскільки фактичний розрахунок на дату ухвалення рішення суду відповідачем не був проведений.

23 квітня 2022 року СБ України перерахувало на банківський рахунок ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки у розмірі 64 715, 80 грн.

27 квітня 2022 року представник позивача письмово звернувся до СБ України з проханням виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку під час звільнення за період з 01 травня 2019 року по 23 квітня 2022 року згідно вимог ст. 117 КЗпП України.

СБ України відмовило позивачу у виплаті середнього розміру грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку під час звільнення за період з 01 травня 2019 року по 23 квітня 2022 року згідно вимог ст. 117 КЗпП України, через відсутність правових підстав (лист СБ України № 16/Ч-2/в/25/170-в від 03.05.2022).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правову основу діяльності Служби безпеки України становлять Конституція України, цей Закон та інші акти законодавства України, відповідні міжнародні правові акти, визнані Україною (ст. 4 Закону України «Про Службу безпеки України» № 2229-ХІІ).

Кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку кадрів Служби безпеки України затверджується Головою Служби безпеки України (ст. 19 Закону України «Про Службу безпеки України» № 2229-ХІІ).

Умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України (ст. 20 Закону України «Про Службу безпеки України» № 2229-ХІІ).

Трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю (ст. 21 Закону України «Про Службу безпеки України» № 2229-ХІІ).

Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України. Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства. Соціальний захист працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю (ст. 27 Закону України «Про Службу безпеки України» № 2229-ХІІ).

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (ст. 1-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII).

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII).

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ).

Забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування (ст. 4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституції України).

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, грошове забезпечення виплачується до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня закінчення строку контракту (ч. 2 п. 1 розділ 31 «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018).

Зазначена норма кореспондується зі ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Ані Законом України «Про Службу безпеки України», ані Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам № 260, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника зі Служби безпеки України.

Так, за загальним правилом пріоритетним є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

На думку суду, непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад СБ України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Як було зазначено Верховним Судом у постанові від 05 березня 2021 року у справі №120/3276/19-а (пункт 33) закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів суду касаційної інстанції прийшла до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 03.06.2020 у справі № 806/298/17.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому розмірі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України (п. 37 постанови Верховного Суду від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а).

Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

З урахуванням встановлених судом обставин у справі № 640/24877/20 (рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2021), а саме: не проведення повного розрахунку при звільненні позивача (не нарахування та невиплата грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки), така протиправна бездіяльність відповідача є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, та стягненню з СБ України середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення позивача за період з 01.05.2019 по 23.04.2022.

II. Щодо обґрунтованості позовних вимог та відсутності підстав для зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку під час звільнення позивача за період з 01.05.2019 р. по 23.04.2022 р..

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року у справі № 640/24877/20 були встановлені наступні преюдиціальні факти, які не заперечувалися відповідачем у справі:

- ОСОБА_1 , проходив військову службу в Службі безпеки України, згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 07.02.2019 р. позивач є учасником бойових дій. Відповідно до довідки Управління роботи з особовим складом СБ України від 16.07.2020 р. № 11/4/5-43 0 ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій 04.09.2015 р., а додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у 2015-2019 роках не надавалась. Грошова компенсація за щорічні додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки ОСОБА_1 не виплачувалась, а в період служби, а ні під час звільнення позивача. Встановлений факт порушення прав позивача. Встановлений факт наявності спору між працівником та роботодавцем із приводу належних до виплати працівникові сум на день звільнення зі служби.

- представник позивача письмово зверталась з адвокатськими запитами до СБ України з проханням нарахувати та виплатити грошову компенсацію за щорічні додаткові відпустки як учаснику бойових дій. Відповідач умисно зловживаючи своїми правами та владними повноваженнями відмовив представнику позивача у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за щорічні додаткові відпустки як учаснику бойових дій, та своєчасно не виплатив грошової компенсації за додаткову відпустку. Встановлений факт виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем.

- рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2021 встановлено протиправну бездіяльність СБ України щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за щорічні додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки. А тому, позовну вимогу задоволено в повному обсязі: зобов`язано СБ України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.05.2019 р. Встановлена вина відповідача щодо не проведення з працівником (позивачем по справі) у зазначені законом строки (ст. 116 КЗпП України) повного розрахунку при звільненні. Прийняте судове рішення про зобов`язання виплатити працівникові належні йому при звільненні суми.

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2021 було встановлено, що «що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, а така проведена не була». Оскільки, на день звільнення позивач мав право на грошову компенсацію всіх днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за п`ять років, даний факт підтвердив відповідач надавши відповідну довідку.

На думку суду, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені ст. 116 КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, період затримки (прострочення) виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення складає 1088 днів (з 01.05.2019 по 23.04.2022).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100)

Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки фінансово-економічного управління СБ України № 21/2/2-755 від 16.07.2020 розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за квітень 2019 року складав 45 077, 70 грн, за березень 2019 року складав 45 077, 70 грн.

Згідно довідки фінансово-економічного управління СБ України № 21/2/2-191 від 09.01.2022 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2019 по 30.04.2019 становить 45 077, 70 грн. в місяць. Кількість календарних днів прослужених ОСОБА_1 складає: у березні 2019 р. - 31 день, у квітні 2019 р. - 30 днів.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 1 477 грн. 96 коп. (45 077, 70 + 45 077, 70 = 90 155, 40 грн.; 31 + 30 = 61 день; 90 155, 40 грн. / 61 день = 1 477, 96 грн. середньоденне грошове забезпечення позивача)

Сума середнього розміру грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за 1088 календарних дня становить - 1 608 020, 48 грн. (1 477, 96 грн. х 1088 днів).

Імперативною нормою права, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (ст. 117 КЗпП України) встановлений обов`язок роботодавця щодо виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Нормами діючого законодавства України непередбачені виключення, застереження, обмеження, зменшення тощо, щодо тлумачення цієї норми. Отже, відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до cт. 117 КЗпП України.

А тому, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку при звільненні позивача по справі має бути стягнутий з відповідача в повному обсязі, тобто у розмірі 1 608 020, 48 грн.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо питання розподілу судових витрат, необхідно зазначити наступне.

Позивачем було подано до суду клопотання про стягнення на його користь з відповідача понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 30 000, 00 грн.

Так, до позовної заяви було додано договір про надання правничої допомоги, додаткової угоди до нього, акту-рахунку та прибуткового касового ордеру, які підтверджують сплату позивачем 30 000, 00 грн за послуги з правничої допомоги, надані йому під час розгляду даної справи.

Відповідно до вимог статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Виходячи з системного тлумачення наведеного правового положення вбачається, що судовими витратами є виключно ті витрати сторони, які безпосередньо пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до статі 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Беручи до уваги наведене вбачається наявність підстав для стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Служби безпеки України (01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 33; ) про визнання протиправної бездіяльності, стягнення коштів задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнути з Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку в сумі 1 608 020, 48 грн (один мільйон шістсот вісім тисяч двадцять гривень сорок вісім копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 30 000, 00 грн (тридцять тисяч гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.