Справа № 560/2083/25
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2083/25

Головуючий у 1-й інстанції: Петричкович А.І.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

24 вересня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Матохнюка Д.Б. Сторчака В. Ю.

за участю: секретаря судового засідання: Човган А. В.,

представника позивача: Ярмощук В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом Керівника Шепетівської окружної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача- Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Михайлюцької сільської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Керівник Шепетівської окружної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача- Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства звернувся до суду з позовом до Михайлюцької сільської ради, в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність Михайлюцької сільської ради щодо не прийняття рішенні про віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га до самозалісеної ділянки та не внесення до Державного земельного кадастру відомостей про віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га до самозалісеної ділянки;

-зобов`язати Михайлюцьку сільську раду розглянути на засіданні сесії сільської ради питання про віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га до самозалісеної ділянки та внести до Державного земельного кадастру відомості про віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га до самозалісеної ділянки.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.05.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури, подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі останнього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням 47 сесії Михайлюцької сільської ради №12 від 29.08.2024 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки комунальної власності, яка розташована на території Михайлюцької сільської ради Шепетівського району Хмельницької області, з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га.

Відповідно до листа Михайлюцької сільської ради від 12.09.2024 за №02-20/722 керівника Шепетівської окружної прокуратури повідомлено, зокрема, що на земельну ділянку з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га на 47 сесії ради прийнято рішення №12 від 29.08.2024 про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки.

ФОП ОСОБА_1 розроблено Технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення комунальної власності з цільовим призначенням 01.13 "Для іншого сільськогосподарського призначення" земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га, яка розташована на території Михайлюцької сільської ради Хмельницької області, Шепетівського району.

Рішенням 50 сесії Михайлюцької сільської ради №6 від 21.11.2024 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення комунальної власності з цільовим призначенням 01.13 "Для іншого сільськогосподарського призначення" щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га, яка розташована на території Михайлюцької сільської ради (за межами с. Судимонт) Хмельницької області, Шепетівського району та уповноважено сільського голову провести реєстрацію права комунальної власності цієї земельної ділянки.

Виконувач обов`язків керівника Шепетівської окружної прокуратури звернувся до голови Михайлюцької сільської ради із листом за №54-509 вих-25 від 21.01.2025, в якому керуючись ст.23 Закону України "Про прокуратуру" просив повідомити чи зареєстровано право власності ради щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га.

Головним спеціалістом відділу лісового господарства та використання лісових ресурсів Південно-Західного управління лісового господарства, інженером лісових культур І категорії філії "Подільський лісовий офіс" ДП "ліси України" та лісничим Мальованського лісництва Шепетівського лісництва ДП "Ліси України" складено Акт обстеження несформованих земельних ділянок з метою встановлення підстав для віднесення їх до категорій самозалісених на території Михайлюцької сільської ради від 27.01.2025.

Відповідно до інформації про земельну ділянку з кадастровим номером :07:052:0003, має площу 111,51 га, власність: державна, призначення: 01.13 для іншого сільськогосподарського призначення; призначення: для іншого сільськогосподарського призначення; категорія: землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з Повідомленням про відмову у наданні відомостей з Державного земельного кадастру №РВ-025 від 27.01.2025 державний кадастровий реєстратор ствердив про відсутність у відомостях Державного земельного кадастру коду виду цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.01.2025 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 відсутні відомості.

Окрім цього, 21.01.2025 на адресу Михайлюцької сільської ради окружною прокуратурою скеровано лист (№54-509вих-25) з метою отримання інформації про зареєстроване право комунальної власності на спірну земельну ділянку, а також вирішення питання щодо віднесення її до самозалісеної.

Михайлюцькою сільською радою надано письмову відповідь № 02-20/81 від 24.01.2025, за змістом якої на даний час технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель спірної земельної ділянки знаходиться у державного реєстратора речових прав з метою її державної реєстрації права комунальної власності Михайлюцької сільської ради.

Отже, прокурор станом на 30.01.2025 встановив:

1) відсутність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 на яку рішенням 50 сесії Михайлюцької сільської ради №6 від 21.11.2024 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення комунальної власності з цільовим призначенням 01.13 "Для іншого сільськогосподарського призначення";

2) факт звернення Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України до Михайлюцької сільської ради з проханням вирішити питання віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003, до самозалісеної.

Оскільки на даний час питання визначення цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га самозалісеної із урахуванням її фактичного стану не вирішено, прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Так, одним із питань на стадії апеляційного перегляду даної справи є наявність або відсутність належних підстав у прокурора на звернення до суду з даним позовом.

Згідно зі статтею 131-1 Конституції України прокуратура здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною третьою статті 5 КАС України встановлено, що до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Відповідно до частини третьої статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу (частина четверта статті 53 КАС України).

Зазначені норми поширюються на всі стадії адміністративного судового процесу, стосуються позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг.

Отже, реалізація прокурором права на подання апеляційної скарги потребує обґрунтування, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Правовий статус прокурора визначено Конституцією України та Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру».

Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 1697-VII представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (частина четверта вказаної статті).

Отже, виключними випадками, за наявності яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 1-1/99, «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації. Тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 826/15338/18, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 19 липня 2018 року у справі № 822/1169/17.

У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999р. № 3-рп/99 зазначено, що поняття «інтереси держави» є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор або його заступник самостійно визначає, посилаючись на законодавство, підстави подання позову, вказує, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У п.3 мотивувальної частини цього рішення Конституційний Суд України, не пов`язуючи поняття з конкретними нормами, які підлягають тлумаченню, вказує, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих за захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

У Висновку № 3 (2008) Консультативної ради європейських прокурорів «Про роль прокуратури поза межами сфери кримінального права» зазначається, що різноманітність функцій органів прокуратури поза сферою кримінального права є результатом національної правової та історичної традиції. Це суверенне право держави визначати інституційно-правові процедури реалізації своїх функцій щодо захисту прав людини і суспільних інтересів, дотримуючись принципу верховенства права та міжнародних зобов`язань.

Відповідно до п.2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам - учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012р. на 1151-му засіданні заступників Міністрів Ради Європи, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоб представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) також допускається участь прокурора у цивільному (адміністративному, господарському) провадженні, якщо відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009р. у справі «Менчинська проти Росії»).

У справі «Мукій проти України» (рішення від 21.10.2021р.), яка стосувалася скарги на втручання прокурора у справу з огляду на подання ним позову в інтересах держави, зокрема для захисту економічних і соціальних інтересів держави, пов`язаних з охороною території заповідної зони, ЄСПЛ зазначив, що втручання прокурора, на яке скаржиться заявник, не поставило його у «суттєво невигідне становище» стосовно сторін розгляду; немає нічого, що вказувало б на будь-яке привілейоване ставлення національних судів до заяв прокурора чи будь-які процесуальні переваги, надані йому в цій справі.

Так, органи прокуратури вживають заходи з метою забезпечення збереження лісового фонду України, належного захисту й відтворення лісів, забезпечення прав громадян на безпечне довкілля.

Згідно Закону України «Про основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року» лісистість становить 15.9 % території України. Цим же Законом визначено ряд індикаторів реалізації державної екологічної політики, зокрема лісистість території країни повинна складати в 2025 році 16,5%, а в 2035 році 17,5% в порівнянні з нинішніми 15,9%.

В Україні за різними оцінками розташовано 300-500 000 га самосійних лісів, які знаходяться на землях сільськогосподарського призначення і активно повертаються в сільськогосподарське виробництво. Іншою проблемою є збільшення розорюваної пасовищ та сіножать, що призводить до деградації біорізноманіття.

В рамках реалізації земельної реформи та земельної децентралізації існуюча ситуація створює ризики невиконання поставлених індикаторів щодо збільшення лісистості та збільшення площі сіножать та пасовищ, деградації біорізноманіття.

З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях 20.06.2022р. прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів», яким Земельний кодекс України доповнено ст. 57-1 «Самозалісені землі».

В пп.6 п.1 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 29.09.2022р., введеного в дію Указом Президента України від 29.09.2022р. № 675/2022, Кабінет Міністрів України разом із місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування зобов`язано забезпечити безумовне виконання завдань, передбачених Указом Президента України від 07.06.2021р. № 228/2021, щодо ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності з метою їх подальшого використання для досягнення оптимальної лісистості України, віднесення земельних ділянок до самозалісених земель, безумовно, становить державний інтерес у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Звернення прокурора із цим позовом здійснювалось в межах реалізації конституційної функції представництва інтересів держави в суді.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1311 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Як було вказано вище, ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави; нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову, прокурор фактично дає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави чи територіальної громади, зокрема шляхом вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як йому стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен вказати їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту, крім іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

З матеріалів справи вбачається, що керівник Шепетівської окружної прокуратури, як на підставу для здійснення представництва прав та інтересів держави-Північно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства та Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області посилається на те, що в останніх відсутні повноваження на звернення до суду з позовом щодо віднесення земель до самозалісених.

Так, статтею 152 ЗК України, статтею 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», пунктом 51 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 визначено перелік позовів, з якими Держгеокадастр має право звертатись до суду, виконуючи функції державного контролю за використанням та охороною земель.

Отже, органи Держгеокадастру (Головне управління Держгеокадастру в Хмельницькій області) можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності у випадках, які визначені у відповідних нормативно-правових актах, що регламентують повноваження Держгеокадастру (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського i лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився).

Поряд з цим, за змістом ч.2- ч.3 ст.57-1 ЗК України рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.

Для земельних ділянок, межі яких не визначені в натурі (на місцевості), законодавець визначив процедуру, за якою орган місцевого самоврядування приймає рішення щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Ч.5 ст.57-1 ЗК України передбачено, що віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.

Будь-який інший нормативно-правовий акт, крім ст.57-1 ЗК України, не визначає процедуру віднесення земель до самозалісених.

Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29.09.2022 № 404 затверджено «Положення про міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України».

Міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства (далі - Управління) підпорядковуються - Держлісагентству та є його територіальними органами.

Управління та його посадові особи в межах своїх повноважень мають право:

-залучати до виконання окремих робіт, участі у вивченні окремих питань вчених і фахівців, спеціалістів органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій (за погодженням з їх керівниками), представників інститутів громадянського суспільства;

-одержувати в установленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій інформацію, документи і матеріали від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на них завдань;

-проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для запобігання порушенням у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, а також у галузі мисливського господарства та полювання.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що сільська рада є уповноваженою особою щодо ухвалення рішення у спірних правовідносинах, а алгоритм віднесення заліснених земельних ділянок до самозалісених передбачає:

ідентифікацію самозалісених земельних ділянок за допомогою картографічних матеріалів і натурних обстежень;

направлення подання органом центральної виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства до територіальної громади;

віднесення заліснених земельних ділянок до категорії самозалісених органом місцевого самоврядування;

прийняття рішення про передачу самозалісених ділянок до лісового фонду лісокористувачів або створення спеціального підрозділу територіальними громадами для забезпечення ведення лісового господарства на цих землях.

Відповідно до Положення про Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства, затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 09.11.2022р. № 1008, Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства підпорядковується Держлісагентству та є його територіальним органом, який забезпечує, зокрема, ведення моніторингу лісів, бере участь у виконанні загальнодержавних програм відтворення лісів, відповідно до ч.2 ст.57-1 ЗК України вносить подання органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування про віднесення земель до самозалісених.

Згідно Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014р. №521, Держлісагентство є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства і відповідно до покладених на нього завдань у межах повноважень, передбачених законом, організовує та контролює виконання в його територіальних органах Конституції та законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів Міндовкілля; має право одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань.

Таким чином, Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства є суб`єктом владних повноважень, на якого покладено завдання щодо захисту інтересів держави у сфері охорони самосійних лісів.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає помилковими доводи позивача в тій частині, що в Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства відсутні повноваження щодо вирішення спору про віднесення земель до самозалісених.

В той же час, з матеріалів справи з`ясовано, що як свідчить наявний у справі лист Південно-Західного міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства від 19.09.2024 №1100, останнім 13.04.2023, 09.11.2023 та 12.01.2024 направлялися на адресу Михайлюцької сільської ради подання щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених.

На вказані листи 15.01.2024 сільською радою надано відповідь, що на 46 сесій Михайлюцької сільської ради затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами :07:022:0001 (площею 12,1887 га), :07:051:0278 (площею 24,6636 га) та :07:061:0001 (площею 19,1856 га), які межують із земельними ділянками 3 кадастровими номерами :07:062:0001, :07:051:0311 та :07:021:0106, у постійне користування філії «Шепетівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг.

Вказане підтверджується рішенням 46 сесії Михайлюцької сільської ради № 3 від 20.06.2024.

При цьому, питання про віднесення спірної земельної ділянки до самозалісеної не вирішувалося.

Вказане підтверджується і листом Михайлюцької сільської ради № 02-20/77 від 24.01.2025.

Однак, не зважаючи на те, що Михайлюцькою сільською радою не прийнято рішення за результатами подань, які направлялися тричі, Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства не вживало заходів про зобов`язання відповідача прийняти рішення. І лише після звернення 10.09.2024 Шепетівською окружною прокуратурою до Михайлюцької сільської ради з листом (№ 54-7296вих-24) про повідомлення про результати розгляду питання щодо прийняття рішення про віднесення земельних ділянок, в тому числі :07:052:0003 площею 111, 51 га до самозалісених, 27.01.2025 Південно-Західним міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України складено Акт обстеження несформованих земельних ділянок з метою встановлення підстав для віднесення їх до категорії самозалісених на території Михайлюцької територіальної громади та 30.01.2025 звернулося до відповідача у цій справі з листом за №136/2025 від 30.02.2025, в якому просило надати відповідь про прийняті рішення щодо подання про віднесення до самозалісеної земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному випадку має місце пасивна поведінка Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, коли останньому відомо про порушення інтересів держави, однак будь-яких дій щодо захисту інтересів держави не вчиняло.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що керівник Шепетівської окружної прокуратури мав право на звернення до суду, однак помилково зазначив себе в якості самостійного позивача, а не в інтересах суб`єкта владних повноважень. Проте дана обставина не може бути єдиною та беззаперечною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки є формальною та останній ствердив, що Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства представляє в цій частині інтереси держави, а тому в позові вказав його третьою особою.

Варто звернути увагу, що і суд першої інстанції дійшовши висновку про те, що Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства може бути позивачем у справах, щодо спорів про прийняття рішень про віднесення земельних ділянок з кадастровим номером до самозалісених, надавав оцінку позову по суті та дійшов висновку про відсутність порушень з боку відповідача.

В свою чергу, визначаючись відносно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Михайлюцької сільської ради щодо не прийняття рішення про віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га до самозалісеної ділянки та не внесення до Державного земельного кадастру відомостей про віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га до самозалісеної ділянки, колегія суддів вказує на таке.

Частинами другою та третьою статті 1 ЛК України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно частини дванадцятої статті 1 ЛК України самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Указом Президента України «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів» №228/2021 від 07.06.2021 (далі Указ), з метою збереження лісового фонду України, належного захисту і відтворення лісів, створення сприятливих умов для ведення лісового господарства на засадах сталого розвитку з урахуванням природних та економічних умов, забезпечення прав громадян на безпечне довкілля започатковано з 2021 року реалізацію екологічної ініціативи «Масштабне залісення України». З цією метою Кабінету Міністрів України велено:

1) розробити у двомісячний строк та внести на розгляд Верховної Ради України законопроект щодо удосконалення системи охорони, захисту і відтворення лісів, у тому числі самосійних, стимулювання лісорозведення, збереження та відновлення природних екосистем;

2) розробити та затвердити державну цільову програму «Масштабне залісення України», спрямовану на розв`язання проблемних питань лісовпорядкування, насамперед щодо охорони, захисту, використання та відтворення лісів;

3) ужити в установленому порядку заходів щодо:

- реформування лісового господарства, у тому числі удосконалення системи управління державними лісогосподарськими підприємствами;

- ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності з метою їх подальшого використання для досягнення оптимальної лісистості України;

- забезпечення належного фінансування у 2022 році та наступних роках заходів з охорони, захисту, використання та відтворення лісів;

- запровадження механізмів залучення інвестицій для відновлення лісів та лісорозведення.

20.06.2022 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» (далі Закон №2321-IX), набрав чинності 10.07.2022.

Цим Законом, зокрема, доповнено главу 11 ЗК України статтею 57-1 такого змісту: « 1. Самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

2. Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею. Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

3. Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.

4. Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.

5. Віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру».

Крім того, з метою реалізації вказаної норми, частину четверту статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» доповнено абзацом 4, яким передбаченого, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 ЗК України приймає рішення про передачу земельних ділянок комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної.

Також внесено відповідні доповнення і до статті 184 ЗК України, за змістом яких «визначення самозалісених ділянок» віднесено до змісту землеустрою.

Цим же Законом внесено доповнення в частину першу статті 36 Закону України «Про землеустрій», і відповідно до такого доповнення «ґрунтові, геоботанічні та інші обстеження земель при здійсненні землеустрою проводяться з метою отримання інформації про якісний стан земель, а також для виявлення самозалісених ділянок, земель, що зазнають впливу водної та вітрової ерозії, підтоплення, радіоактивного та хімічного забруднення, інших негативних явищ».

За змістом підпункту 1 пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону №2321-IX, Кабінету Міністрів України велено у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом забезпечити проведення інвентаризації самозалісених ділянок та вжити заходів із забезпечення ведення лісового господарства на таких ділянках.

Кабінет Міністрів України на реалізацію зазначеної функції окремого нормативно-правового акту не приймав.

За приписами частини четвертої статті 21 Закону України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який, відповідно до статті 22 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.

Разом з тим, введено новий вид у підгрупах угідь Класифікації видів земельних угідь (КВЗУ): « 005.05. Самозаліснені землі», які включають самозаліснені території будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкриті частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення яких відбулося природним шляхом.

В силу статей 13, 16 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, а забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави.

Отже, у спірних правовідносинах органом, уповноваженим державною здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, з урахуванням статей 57-1, 122 ЗК України та частини четвертої статті 21 Закону України «Про державний земельний кадастр», є Михайлюцька сільська рада.

Крім того, Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29.09.2022 № 404 затверджено «Положення про міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України».

Міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства (далі-Управління) підпорядковуються - Держлісагентству та є його територіальними органами.

Управління та його посадові особи в межах своїх повноважень мають право:

-залучати до виконання окремих робіт, участі у вивченні окремих питань вчених і фахівців, спеціалістів органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій (за погодженням з їх керівниками), представників інститутів громадянського суспільства;

-одержувати в установленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій інформацію, документи і матеріали від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на них завдань;

-проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для запобігання порушенням у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, а також у галузі мисливського господарства та полювання.

Отже, сільська рада є уповноваженою особою щодо ухвалення рішення у спірних правовідносинах, а алгоритм віднесення заліснених земельних ділянок до самозалісених передбачає:

ідентифікацію самозалісених земельних ділянок за допомогою картографічних матеріалів і натурних обстежень;

направлення подання органом центральної виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства до територіальної громади;

віднесення заліснених земельних ділянок до категорії самозалісених органом місцевого самоврядування;

прийняття рішення про передачу самозалісених ділянок до лісового фонду лісокористувачів або створення спеціального підрозділу територіальними громадами для забезпечення ведення лісового господарства на цих землях.

За положеннями статті 122 ЗК України Михайлюцька сільська рада є органом місцевого самоврядування, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності в її адміністративних межах, зокрема приймати рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісених земель.

Відповідно до частини п`ятої статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок - не рідше ніж один раз на місяць. Сесії ради проводяться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них, крім випадків, передбачених законодавством (ч. 17 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Позивачем у цій справі встановлено, що на підставі статті 57-1 ЗК України, Указу Президента України №228/2021 від 07.06.2021 «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів», що Південно-Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства від 19.09.2024 №1100, 23.05.2023, 09.11.2023 та 12.01.2024 направлялися на адресу Михайлюцької сільської ради подання щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених.

На вказані листи 15.01.2024 сільською радою надано відповідь, що на 46 сесій Михайлюцької сільської ради затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами :07:022:0001 (площею 12,1887 га), :07:051:0278 (площею 24,6636 га) та :07:061:0001 (площею 19,1856 га), які межують із земельними ділянками 3 кадастровими номерами :07:062:0001, :07:051:0311 та :07:021:0106, у постійне користування філії «Шепетівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг.

Також матеріали справи містять лист Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Михайлюцької сільської ради від 30.01.2025 №136/2025 про внесення подання щодо віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:003 до самозалісених земельних ділянок.

Однак, жодне подання належним чином розглянуто не було Михайлюцькою сільською радою та рішення по суті не прийнято.

Відповідно до частин першої третьої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради.

Приписами частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Отже, розгляд та вирішення питання про віднесення або про відмову у віднесенні земельних ділянок до самозалісених ділянок за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства приймається органом місцевого самоврядування виключно на пленарному засіданні сільської, селищної, міської ради у формі рішення та не може оформлятися листами у відповідь на подання.

З урахуванням викладеного, подання мало бути винесено на розгляд та обговорення цієї відповідача у пленарному засіданні з прийняттям рішення чи про віднесення земельної ділянки до самозалісених, чи про відмову у віднесенні земельної ділянки до самозалісених з зазначенням конкретних причин та обставин, що відповідачем в межах цих правовідносин вчинено не було.

Колегія суддів зазначає, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Водночас для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Таким чином, сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

При цьому, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Враховуючи те, що відповідач не ухвалив рішення за поданням, колегія суддів вважає, що в цьому випадку має місце протиправна бездіяльність останнього.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Михайлюцької сільську ради розглянути на засіданні сесії сільської ради питання про віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га до самозалісеної ділянки та внести до Державного земельного кадастру відомості про віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :07:052:0003 площею 111, 51 га до самозалісеної ділянки, колегія суддів зазначає наступне.

Так, дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до Рекомендацій Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Кабінетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження у більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може. При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Така позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі № 816/303/16, від 06.03.2019 у справі №200/11311/18-а, від 16.05.2019 у справі № 818/600/17 та від 21.11.2019 у справі № 344/8720/16-а.

Враховуючи те, що станом на момент звернення прокурора до суду сільська рада не реалізувала своїх повноважень, оскільки у спосіб, встановлений законом, не розглянула відповідне питання та не надала оцінки поданням Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, відповідно, не ухвалила рішення про задоволення подань чи про відмову в їх задоволенні, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, за встановлених обставин, є зобов`язання органу місцевого самоврядування повторно розглянути на найближчій сесії ради подання з прийняттям відповідного рішення, з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині рішення суду.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 вересня 2025 року у справі №260/5797/24.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Михайлюцької сільської ради щодо неналежного розгляду подань Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України до Михайлюцької сільської ради від: 13.04.2023, 09.11.2023 та 12.01.2024.

Зобов`язати Михайлюцьку сільську раду повторно розглянути на найближчій сесії ради подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від: 13.04.2023, 09.11.2023 та 12.01.2024, з прийняттям відповідного рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Матохнюк Д.Б. Сторчак В. Ю.