Справа № 527/2435/25
Суддя: Свістєльнік Ю. М.
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 527/2435/25
провадження 2-а/527/22/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Свістєльнік Ю.М.,

секретаря судового засідання Мороз Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції, капрала поліції Зайцева Максима Олександровича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

11 серпня 2025 року до суду надійшла вищевказана позовна заява ОСОБА_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №5366700 від 01.08.2025 року про притягнення її до відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу 340 грн. В наданому позові вказала, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, 01.08.2025 року об 11 год 53 хв вона рухаючись за кермом автомобіля з номерним знаком В18020ЕО нібито порушила вимогу п. 12.4 ПДР та керуючи транспортним засобом перевищила встановлену швидкість руху в населеному пункті на 23 км/год.

Позивач вважає, що дана постанова є незаконною, необґрунтованою, та підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Так, 01.08.2025 року рухаючись з допустимою швидкістю (до 70 км/год) по вул.Вадима Пугачова (колишня назва - Московська) її було зупинено працівником поліції.

Інспектор повідомив причину зупинки керованого нею транспортного засобу - перевищення встановленого обмеження швидкості руху транспортного засобу, а саме рух зі швидкістю 73 км/год. та відповідно до п. 2.4 Правил дорожнього руху повідомив про необхідність надання посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії та свідоцтво про реєстрацію на даний транспортний засіб.

Згідно даних спірної постанови швидкість руху транспортного засобу вимірювалася приладом TRUCAM 40000639.

Також, інспектор повідомив, що за дане правопорушення, передбачено штраф у розмірі 340 (триста сорок) гривень згідно ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Не надавши спочатку доказів перевищення швидкості, зокрема, не показавши відеозапис, інспектор повідомив про складання щодо неї постанови про накладення адміністративного стягнення.

Постанова складена в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв.

Вручена позивачу копія постанови є неналежної якості та практично не читабельна.

Зі змісту спірної постанови вбачається, що в п. 7 «До постанови додаються:» не відображено відомостей про докази у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, зокрема відсутні відомості про прилад вимірювання швидкості та відеозапис з боді-камери поліцейського.

Відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, підлягають зазначенню у постанові про адміністративне правопорушення з зазначенням його назви та серійного номеру.

Верховний Суд зазначив, що у разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис, згідно з вимогами ст. 70 КАСУ (у редакції, чинній на час ухвалення судами попередніх інстанцій рішень у цій справі), не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення. Постанова Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 524/9716/16-а. Аналогічна правова позиція в Постанові ВСУ від 15 листопада 2018 року у справі №524/5536/17.

Крім того, пристрій, за допомогою якого вимірювалася швидкість руху транспортного засобу TRUCAM, не був стаціонарно закріплений, як того вимагають норми чинного законодавства, а знаходився в руках працівника поліції і переміщався в просторі.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, а також монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку. Поліція може використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки. що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

У урахуванням зазначеної правової норми, можна прийти до висновку, що прилад TRUCAM при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу не може утримуватися інспектором поліції в руках, а повинен бути стаціонарно вмонтованим.

Отже, утримання такого приладу поліцейським в руці, з урахуванням вірогідної похибки, ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля в 73 км/год.

Також зазначила, що оформлення матеріалів та розгляд справи проводився під час оголошення сигналу «повітряна тривога», що створювало загрозу життю та здоров`ю як позивача по справі, так і самого поліцейського.

Відтак, зважаючи на викладені порушення при фіксуванні правопорушення та складенні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження відносно неї - закриттю.

Ухвалою суду від 12 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

18.08.2025 року відповідач - представник Департаменту патрульної поліції надав до суду відзив на позовну заяву, де прохав відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки пояснення позивача викладені в позовній заяві щодо обставин, які мали місце в дату та час, вказані в оскаржуваній постанові, не заслуговують на увагу, не відповідають дійсним обставинам та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. До відзиву додано диск з відеозаписом.

21.08.2025 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив, де вона прохає суд визнати протиправною та скасувати оскаржувану постанову, а провадження по справі закрити.

26.08.2025 року відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, де прохав відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки пояснення позивача викладені в позовній заяві щодо обставин, які мали місце в дату та час, вказані в оскаржуваній постанові, не заслуговують на увагу, не відповідають дійсним обставинам та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами.

У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, підтримала позовні вимоги, прохала їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи. У наданих відзивах на позов прохали розглядати справу за їх відсутності.

Враховуючи наведене та вимоги ч. 1 ст. 205 КАС України, суд вважає, що справу слід розглянути у відсутності позивача та відповідача, на підставі наявних доказів, яких достатньо для вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, 01.08.2025 року поліцейським 2 взводу 3 роти УПП батальйону патрульної поліції в місті Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області, капралом поліції Зайцевим Максимом Олександровичем винесено постанову серії ЕНА № 5366700 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП.

Зі змісту постанови серії ЕНА № 5366700 від 01.08.2025 року встановлено, що до ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КпАП України застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. з зазначенням, що 01.08.2025 року об 11:53 год. у м.Кременчук по вул.Вадима Пугачова,18 водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом перевищила встановлену швидкість руху в населеному пункті на 23 км/год.

Відповідно до ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками. - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.

Поняття адміністративного правопорушення викладено в ч. 1 ст. 9 КУпАП, за змістом якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України "Про дорожній рух".

Статтею 1 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що цей закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.

Згідно ч. 5 ст. 14 Закону України "Про дорожній рух", учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах по деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

У відповідності до п.п.4.1, 4.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст.8 Конституції України). Згідно з ч.2 ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена ч.2 ст.33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб. За змістом статті 9 Кодексу саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).

Як вказано у справах «Малофеева проти Pocії» рішення від 30 травня 2013 року заява № 36673/04) та «Карелін проти Pocії» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року) Європейського суду з прав людини, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом вимог ст. 256, ч. 1 ст. 257 КпАП України питання наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення суд вирішує лише у межах протоколу, складеного відносно конкретної особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. А такі протоколи мають складати лише уповноважені на те органи (особи) (ст. 255 КпАП України).

Так, відповідно до статті 256 КпАП України в протоколі про адміністративне правопорушення, зокрема, зазначається: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Суть адміністративного правопорушення є основною складовою правопорушення, за відсутності якого особа до адміністративної відповідальності притягнутою бути не може.

Особа, щодо якої складений протокол/постанова про адміністративне правопорушення, має знати в чому вона звинувачується.

Безпідставно особа не може бути притягнутою до адміністративної відповідальності.

Згідно з статтею 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Так, 26.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, вказав, що аналіз положень статей КпАП України дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У якості доказу виявлення факту правопорушення представник відповідача до відзиву долучив диск з фото/відео з приладу TRUCAM.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 р. у справі № 338/1/17 вказав, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку.

Разом з тим, зі змісту спірної постанови вбачається, що в ній не мітиться посилання на доказ, а саме у п.7 Постанови вказано «До постанови додається ____». Однак, не вказано який саме доказ.

Положеннями ст. 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Враховуючи те, що відповідачем, окрім самої постанови, не надано доказу (відеозапису, фото-, чи ін.) наявності факту правопорушення, так і дотримання поліцейським процедури розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності, доводи відповідача про наявність складу адміністративного правопорушення є недоведеним.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності покликань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що сам по собі факт складання постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення. А в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

У зв`язку з наведеними вище обставинами, суд дійшов до висновку, що постанова серії ЕНА № 5366700 від 01.08.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності передбаченої ч.1 ст.121 КУпАП та накладення штрафу в розмірі 340 грн. підлягає скасуванню, а провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності закриттю.

Згідно ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищенаведене, вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, в судовому засіданні належним чином не доведена, твердження позивача не спростовані, а тому суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 події та складу даного правопорушення, у зв`язку з чим позов підлягає до задоволення.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду надала підтвердження про звільнення від сплати судового збору у зв`язку зі встановленою ІІ групою інвалідності.

За таких обставин з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 9, 10 ,11, 72, 77, 242, 245, 246, 286 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції, капрала поліції Зайцева Максима Олександровича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕНА № 5366700 від 01.08.2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.1 ст.122 КУпАП у виді штрафу у розмірі 340 грн., а справу про адміністративне правопорушення - закрити.

Стягнути на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції судові витрати в розмірі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ю. М. Свістєльнік