Справа № 120/6146/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 р. Справа № 120/6146/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Бершадської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

06.05.2025 через підсистему "Електронний суд" до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Цимбалюк Інни Анатоліївни (далі представник позивача), подана від імені та в інтересах ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 або позивачка) до Бершадської міської ради (далі також відповідач).

З урахуванням заяви представника позивача від 14.07.2025 про зміну позовних вимог, яка була прийнята до розгляду ухвалою суду від 28.07.2025, стороною позивача заявлено такі позовні вимоги:

- визнати неправомірними дії Бершадської міської ради щодо відмови у наданні дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Бершадську міську раду виділити ОСОБА_1 земельну частку (пай) розміром 1,76 в умовних кадастрових гектарах із земель запасу або вільних земель, не наданих у власність або користування громадянам чи юридичним особам, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно із сертифікатом серії РН № 037141, виданим на підставі розпорядження Бершадської районної державної адміністрації Вінницької області від 09.10.2000 № 192, на території с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з КСП "Надія" с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області. Під час розпаювання земель цього підприємства, на підставі розпорядження Бершадської районної державної адміністрації (далі Бершадська РДА) за № 185 від 09.06.2003 позивачка отримала земельну ділянку за № 1212 загальною площею 1,8784 га, цільове призначення "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва", на території с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області, за межами населеного пункту. Право власності на таку земельну ділянку посвідчувалось Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ВН № 050204 від 19.06.2003. Для внесення відомостей до Національної кадастрової системи позивачка звернулась до ФОП ОСОБА_2 , який здійснює діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Але позивачці було відмовлено у вчиненні відповідних дій з тих причин, що дана земельна ділянка перетинається на 100% із земельною ділянкою з кадастровим номером :03:004:0308, яка відноситься до земель лісогосподарського призначення, цільове призначення для ведення лісового господарства. Відтак позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним та скасування державної реєстрації вищезазначеного державного акта на земельну ділянку. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 17.12.2024 у справі № 129/1469/24 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та скасовано право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 та державну реєстрацію державного акта серії ВН № 050204 від 19.06.2003.

Далі у позовній заяві зазначається, що 17.03.2025 позивачка подала до Бершадської міської ради клопотання про надання їй дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,76 в умовних кадастрових гектарах із земель запасу на території с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області за межами населеного пункту відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 037141, цільове призначення ділянки "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва". Однак рішенням 59 сесії Бершадської міської ради від 22.04.2025 № 1835 позивачці було надано відмову.

Позивачка вважає зазначену відмову протиправною та зазначає, що відповідач неправомірно позбавляє її можливості мати у власності земельну ділянку та вільно розпоряджатися нею.

Посилаючись на положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил користування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в України" від 10 липня 2018 року № 2498-VIII, згідно з яким землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, вважаються власністю територіальних громад, а також на статтю 122 Земельного кодексу України (далі ЗК України), позивачка наполягає на обов`язку відповідача виділити їй, як члену колишнього КСП "Надія", у власність земельну ділянку відповідної площі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Ухвалою суду від 12.05.2025 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 . Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27.05.2025 через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що за нормами чинного законодавства одержання земельних ділянок в межах норм безоплатної приватизації із земель комунальної власності та приватизація земельних ділянок членами КСП в порядку паювання земель сільськогосподарських підприємств є різними способами набуття громадянами права приватної власності на землю.

У свою чергу, позивачка звернулася до Бершадської міської ради з клопотанням від 17.03.2025 для отримання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки розміром 1,76 умовних кадастрових гектарах із земель запасу на території с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області, тобто в порядку ст. 118 ЗК України.

Разом з тим 06.04.2022 опубліковано Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану" № 2145-IX від 24.03.2022, який набув чинності 07.04.2022. Цим законом Розділ X "Перехідні положення" ЗК України доповнено пунктами 27 і 28, які урегульовують більшість питань щодо використання земель для виробництва сільськогосподарської продукції та розміщення відповідної виробничої інфраструктури. Зокрема передбачено, що на час дії воєнного стану земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної, комунальної власності можуть надаватися у користування лише для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пункт 27 підпункт 4 Розділ X "Перехідні положення"). Водночас безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється (пункт 27 підпункт 5 Розділ X "Перехідні положення").

Таким чином, у зв`язку з прийняттям Закону України № 2145-IX від 24.03.2022, під час воєнного стану встановлено беззаперечну заборону на вчинення дій стосовно безоплатної передачі земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі та формування земельної ділянки.

30.05.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача звертає увагу на помилковість тверджень відповідача про те, що клопотання ОСОБА_1 було спрямоване на безоплатну приватизацію земельної ділянки комунальної власності, яка призупинена в умовах воєнного стану.

Представник позивача зазначає, що насправді позивачка бажає отримати земельну ділянку у розмірі земельної частки (паю), як член КСП "Надія" с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області, яку їй було виділено на підставі розпорядження Бершадської РДА за № 185 від 09.06.2003, з видачею сертифікату серії РН № 037141.

Також представник позивача просить врахувати, що земельні частки (паї) членам КСП виділялись із земель колективної власності, тоді як з 01.01.2019 набув чинності Закон України від 10 липня 2018 року № 2498-VIII, згідно з яким землі припинених колективних сільськогосподарських підприємств вважаються власністю територіальних громад.

Отже, Бершадська міська рада відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України уповноважена на передачу земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, а тому відмовила позивачці неправомірно.

03.06.2025 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначає, що виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам часток (паїв) здійснюється у чітко визначеному законом порядку, який передбачає подання відповідної заяви громадянами-колишніми членами КСП, які отримали сертифікати на право на земельну ділянку (пай), документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пай), та клопотання про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Поряд з цим, як стверджує відповідач, позивачка не виконала відповідних вимог закону та подала клопотання, в якому просила надати їй дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки розміром 1,76 в умовних кадастрових гектарах саме із земель запасу, тобто фактично ініціювала процедуру безоплатної приватизації земель комунальної власності, що на період дії воєнного стану в України забороняється.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив таке.

Позивачка ОСОБА_1 , під час розпаювання КСП "Надія" с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області, як член цього КСП, отримала на підставі розпорядження Бершадської РДА № 185 від 09.06.2003 земельну ділянку за № 1212 загальною площею 1,8784 га, цільове призначення "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва", на території с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області за межами населеного пункту (раніше П`ятківська сільської рада Бершадського району Вінницької області).

Право власності позивачки на вказану земельну ділянку посвідчувалось Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ВН № 050204 від 19.06.2003, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1085.

Для встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), внесення відомостей щодо неї та її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі, позивачка звернулась до фахівця, який здійснює діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах для виготовлення технічної документації із землеустрою.

Листом ФОП ОСОБА_2 за вих. № 05 від 07.02.2024 позивачку повідомлено про неможливість вчинення відповідних дій, оскільки належна їй земельна ділянка перетинається на 100% із земельною ділянкою з кадастровим номером :03:004:0308, яка входить до земель лісогосподарського призначення, цільове призначення "для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг", власником якої є Вінницька обласна державна адміністрація (користувач Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України").

До вказаної відповіді додано три плани-схеми перетину (накладки) земельної ділянки позивачки та земельної ділянки з кадастровим номером :03:004:0308.

Надалі позивачка вирішила звернутися до суду з позовом про скасування державної реєстрації виданого їй державного акта на земельну ділянку.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 17.12.2024 у справі №129/1469/24, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Гайсинської районної військової адміністрації Вінницької області про скасування рішення про державну реєстрацію речового права задоволено. Скасовано право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 та державну реєстрацію Державного акта серії ВН № 050204 від 19.06.2003, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1085.

У відповідь на адвокатський запит представника позивача від 19.03.2025, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області листом від 21.03.2024 0-2-0.6-2560/2-24 повідомило, що згідно з наявною в управління інформацією, гр. ОСОБА_1 включена в Список членів колективного сільськогосподарського підприємства на видачу сертифікатів на земельний пай, які помилково не включені і мають право на земельний пай, який додається до рішення зборів уповноважених КСП "Надія" с. П`ятківка Бершадського району від 01.02.2000 (протокол №1). Відповідно до розпорядження Бершадської РДА від 09.10.2000 № 192 гр. ОСОБА_1 виданий сертифікат про право на право на земельну частку (пай) серії РН № 037141 розміром 1,89 в умовних кадастрових гектарах. Згідно з розпорядження Бершадської РДА від 09.06.2003 №185 "Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів П`ятківської сільської ради" розмір земельної частки (паю) змінено на 1,76 в умовних кадастрових гектарах.

17.03.2025 позивачка звернулася до Бершадської міської ради з клопотанням, в якому із посиланням на вищенаведені обставини та факти просила надати їй дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки розміром 1,76 в умовних кадастрових гектарах із земель запасу на території с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області за межами населеного пункту згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РН № 037141, цільове призначення "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва".

Рішенням 59 сесії VIII скликання Бершадської міської ради від 22.04.2025 № 1835 у задоволенні клопотання Чечельницької відмовлено.

Відтак за захистом своїх прав та інтересів у спірних правовідносинах позивачка вирішила звернутися до суду з цим позовом.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За змістом статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

В силу положень ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Отже, право власності громадян на землю може виникати, зокрема, шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а також шляхом виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Водночас порядок набуття громадянами права власності на земельні ділянки із вказаних вище підстав є відмінним та має різну нормативну основу.

Так, порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) регламентується однойменним Законом України від 05 червня 2003 року № 899-IV (далі Закон № 899-IV), який визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв). До аналізу положень цього Закону суд звернеться згодом.

Своєю чергою, підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності установлені статтею 116 ЗК України, якою передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Тобто способи безоплатної передачі земельної ділянки із земель державної і комунальної власності, як однієї із підстав для набуття громадянами України права власності на землю, також можуть бути різними.

При цьому суд зазначає, що одержання земельних ділянок в межах норм безоплатної приватизації із земель комунальної власності та приватизація земельних ділянок членами КСП в порядку паювання земель сільськогосподарських підприємств є відмінними способами набуття громадянами права приватної власності на землю.

Загалом порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України.

Частинами третьою-четвертою цієї статті визначено, що громадяни-працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з заявою про розроблення проекту землеустрою щодо приватизації цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає заяву і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту землеустрою щодо приватизації земель.

З огляду на встановлені судом обставини справи, наведений спосіб приватизації не є застосовним у спірній ситуації.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За правилами ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Зазначене узгоджується з пунктами "а", "б" статті 12 ЗК України, якими до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст віднесено розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Також повноваження сільських, селищних, міських рад щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб закріплені у частині першій статті 122 ЗК України.

Правовий статус відповідних рад визначається Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР).

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Частинами першою та другою статті 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на його пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Аналіз наведених правових норм вказує на те, що закон установлює конкретний (місячний) строк для розгляду органом місцевого самоврядування клопотання громадянина про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та зобов`язує відповідний орган місцевого самоврядування прийняти за наслідками розгляду такого клопотання одне з двох рішень: про надання дозволу на розроблення документації або про відмову у його наданні.

При цьому перелік випадків, за наявності яких громадянину може бути відмовлено у наданні дозволу на етапі розробки проекту землеустрою з метою одержання у приватну власність земельної ділянки в порядку безоплатної приватизації земель комунальної власності визначено частиною сьомою статті 118 ЗК України і такими підставами можуть бути невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Утім, Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07 квітня 2022 року, внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до Земельного кодексу України.

Вказаним законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей:

5) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, починаючи з 7 квітня 2022 року і до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Водночас у період дії воєнного стану зазначена заборона є самостійною правовою підставою для прийняття суб`єктом, уповноваженим на розгляд відповідного клопотання, рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Суд наголошує, що приписи підпункту 5 пункт 27 розділу X ЗК України мають імперативний характер і містять юридичний обов`язок компетентних органів влади та їх посадових осіб утриматися від вчинення певних дій (прийняття рішень), а якщо точніше встановлюють пряму заборону на їх вчинення (прийняття) з відповідними юридичними наслідками за їх недотримання.

При цьому суд також бере до увагу правову позицію, викладену у постанові КАС ВС від 03.08.2023 у справі № 300/3771/22.

У вказаному рішенні зазначено, що з огляду на зміни, які внесені до ЗК України Законом № 2145-IX, із 7 квітня 2022 року до припинення (скасування) воєнного стану в Україні органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду констатувала, що чинне законодавство, яке регулює відносини у період воєнного стану не містить винятків у застосуванні положень підпункту 5 пункту 27 Розділу X "Перехідних положень" ЗК України, а також не містить застережень, що розгляд поданих клопотань про надання дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність переноситься на період після припинення воєнного стану, не зупиняє перебіг строків, встановлених для розгляду даного питання та не звільняє від виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача про неможливість надання позивачці ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу комунальної власності Бершадської МТГ за межами населеного пункту, враховуючи встановлену Законом України від 24.03.2022 № 2145-XI заборону на безоплатну передачу земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації.

У відповіді на відзив представник позивача наголошує на тому, що вказана заборона не може поширюватися на звернення ОСОБА_1 , оскільки позивачка не ініціювала процес безоплатної приватизації земель комунальної власності в межах дозволених законом норм, а просила відповідача виділити їй земельну частку (пай), як члену колишнього КСП "Надія", в розмірі 1,76 умовних кадастрових гектарів, згідно із сертифікатом серії РН № 037141, який був виданий на підставі розпорядження Бершадської РДА від 09.10.2000 № 192.

Оцінюючи зазначені доводи, суд враховує таке.

Як видно зі змісту клопотання від 17.03.2025, адресованого Бершадській міській раді, позивачка просила відповідача, як розпорядника земель комунальної власності сільськогосподарського призначення, надати їй дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки розміром 1,76 в умовних кадастрових гектарах із земель запасу на території с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області за межами населеного пункту згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РН № 037141, цільове призначення "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва".

При цьому у своєму клопотанні позивачка не посилалася на жодні норми чинного законодавства.

Таким чином, беручи до уваги вимогу позивачки про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки із земель запасу (сільськогосподарського призначення, комунальної власності) та повну відсутність правового обґрунтування такої вимоги до органу місцевого самоврядування, суд вважає правильними доводи відповідача про те, що клопотання позивачки від 17.03.2025 могло трактуватися як клопотання про отримання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності в порядку ст. 118 ЗК України.

В цьому контексті рішення Бершадської міської ради № 1835 від 22.04.2025 є правомірним та відповідає чинній в умовах дії воєнного стану забороні, установленій Законом України від 04.03.2022 № 2145-IX та пп. 5 п. 27 Перехідних положень ЗК України.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Водночас суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відтак суд погоджується з тим, що Бершадська міська рада, приймаючи за наслідками розгляду клопотання позивачки рішення № 1835 від 22.04.2025, діяла з дотриманням вимог підпункту 5 пункту 27 розділу "Перехідні положення" ЗК України, оскільки не вправі була вчиняти інших альтернативних дій, зважаючи на встановлену законом заборону.

Надаючи оцінку твердженням представника позивача про наявність у відповідача обов`язку виділити ОСОБА_1 земельну частку (пай), як члену колишнього КСП "Надія", в розмірі 1,76 умовних кадастрових гектарів із земель запасу або вільних земель, не наданих у власність або користування громадянам чи юридичним особам, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно із сертифікатом серії РН № 037141, виданим на підставі розпорядження Бершадської районної державної адміністрації Вінницької області від 09.10.2000 № 192 на території с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області, то суд виходить із таких мотивів.

Перш за все суд зауважує, що вказаних вимог у своєму клопотанні від 17.03.2025 позивачка не заявляла, що вже свідчить про безпідставність їх заявлення в межах цієї справи.

Крім того, як було зазначено вище, за приписами п. "ґ" ч. 1 ст. 81 ЗК України виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) є однією із підстав набуття громадянами України права власності на земельну ділянку, яка, однак, є відмінною від безоплатної передачі земельної ділянки із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ст. 1 Закону № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Статтею 2 вказаного Закону установлено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За нормами статті 3 Закону № 899-IV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

Згідно із ст. 5 Закону № 899-IV сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості):

розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок;

приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості);

уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай);

уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв);

укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету;

сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо;

надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай);

розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв);

організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом;

оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 11 Закону № 899-IV встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Видом документації із землеустрою, згідно з п. "і" ч. 2 ст. 25 Закону України "Про землеустрій", є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За правилами, передбаченими ч.ч. 1-3 ст. 55 зазначеного Закону, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.

У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом (крім випадків, якщо відповідно до закону розроблення технічної документації здійснюється без надання такого дозволу).

Отже, з аналізу процитованих вище правових норм висновується, що виділення громадянам України в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю), як підстава набуття права власності на земельну ділянку, здійснюється у визначеному законом порядку шляхом подання до сільської, селищної, міської ради відповідної заяви та необхідних документів, зокрема документа, що посвідчує право на земельну частку (пай), та клопотання про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Разом з тим матеріали справи не свідчать про те, що позивачка дотрималася встановленого порядку виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) та виконала передбачені законом умови для прийняття Бершадською міською радою відповідного рішення.

З огляду на викладене суд вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними і такими, що не можуть бути задоволені.

Водночас суд не вдається до оцінки питання щодо наявності у позивачки права на виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), як члену колишнього КСП "Надія", в розмірі 1,76 умовних кадастрових гектарів згідно із сертифікатом серії РН № 037141, а також щодо належності цього документа як правовстановлюючого в цілях реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, у тому числі з огляду на рішення суду від 17.12.2024 у справі № 129/1469/24, оскільки ці питання не були предметом розгляду та оцінки відповідного органу місцевого самоврядування, а тому не можуть входити до предмета доказування у цій справі.

Верховний Суд у постанові від 16.02.2021 у справі № 320/950/19 вказав на те, що згідно з нормами ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Водночас обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб, за загальним правилом, є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист, зазвичай, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 440/3862/18, де також закцентовано на тому, що для відновлення права, порушеного суб`єктом владних повноважень, особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. При цьому порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Крім того, досліджуючи підстави для звернення до суду з адміністративним позовом, у постанові від 01.09.2022 у справі № 990/46/22 Велика Пала Верховного Суду зазначила, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас належний захист прав та інтересів особи можливий лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Порушення має бути реальним та стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із ст.ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Проте відповідно до пункту 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Отже, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін з урахуванням встановлених обставин справи та заявлених позовних вимог, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач не має права на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Цимбалюк Інна Анатоліївна (РНОКПП НОМЕР_2 , має зареєстрований електронний кабінет, адреса для листування: АДРЕСА_2 );

3) відповідач: Бершадська міська рада (, місцезнаходження: вул. Героїв України, 23, м. Бершадь, Гайсинський район, Вінницька область, 24400).

Повне судове рішення складено 24.09.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович