Справа № 646/7405/25
Суддя: Федорова О. В.
Дата ухвалення: 2025-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 646/7405/25
Провадження № 2-а/645/58/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року м. Харків

Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Федорової О.В.

за участі секретаря судового засідання Федоровської Д.І.

представника відповідача - Федюка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові адміністративну справу в порядку спрощеного провадження за адміністративним позовом:

ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції

про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд скасувати постанову серії ЕНА №5247262 від 17.07.2025 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП. В обґрунтування позову зазначив, що 17.07.2025 його було зупинено інспектором Мірошніченком Д.І., який склав постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за вчинення проїзду перехрестя на вимкнену додаткову секцію світлофора з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. Позивач наголосив, що справу інспектор розглянув відразу на місці, чим позбавив його можливості довести факт крайньої необхідності, викликаної тим, що він їхав у лікарню на перев`язку після операції, зумовленої його участю у захисті Батьківщини, та з метою зупинки для негайного прийняття ліків здійснив зазначений проїзд. Крім того позивач стверджував, що розгляд адміністративного матеріалу на місці негайно інспектором виключив можливість реалізації його конституційного права на правничу допомогу, у якому йому було відмовлено, про що свідчить текст підписаної ним оскаржуваної постанови, позбавив його можливості надати докази у відповідності до ст. 18 КУпАП щодо крайньої необхідності, оскільки копій виписки з лікарні у нього при собі не було, а іншим чином він не міг цього довести.

24.09.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача в якому просив суд відмовити в задоволенні позову, з долученням відеофайлу події вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення. У відзиві сторона відповідача посилалася на те, що лише поліцейський має право звільнити особу від адміністративної відповідальності у зв`язку з крайньою необхідністю, оскільки такий порядок дій прямо входить до кола його повноважень. Суд не має права скасувати рішення суб`єкта владних повноважень з тих причин, що поліцейський не звільнив позивача від адміністративної відповідальності у зв`язку з крайньою необхідністю.

Також відповідач зазначив, що на момент виникнення спірних правовідносин позивач не обґрунтував наявності в його діях крайньої необхідності, тому посилатися на такий факт як на доведений - є недоцільним.

Крім того, відповідач наголосив, що притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні, яке передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці вчинення адміністративного правопорушення. Твердження позивача про те, що справа про адміністративне правопорушення відносно нього була розглянута на місці вчинення і це є неправомірним - не відповідає чинному законодавству.

У судове засідання призначене на 25.09.2025 позивач не з`явився, 18.09.2025 року надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позов він підтримує у повному обсязі (вхідний № 22550).

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Федюк Д.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Крім того, наголосив, що відеозапис події з нагрудних камер співробітників поліції, на якому було зафіксовано розгляд справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, знищено у зв`язку зі спливом строку його зберігання. Проте представник надав для дослідження у судовому засіданні відеозапис з відеореєстратора з автомобіля співробітників патрульної поліції, на якому зафіксовано факт вчинення останнім правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач, посилаючись на статус учасника бойових дій, як на підставу для звільнення його від сплати судового збору, не обґрунтував яким чином ця справа стосується захисту прав позивача з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", тому відповідач вважає, що позивач має сплатити суму судового збору в розмірі 605,60 грн. за звернення із цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що інспектором Управління патрульної поліції в Харківській області ДПП Мірошніченком Д.І. складено постанову ЕНА №5247262 від 17.07.2025 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі на підставі ч. 2 ст. 122 КпАП України та накладено грошове стягнення в розмірі 510,00 грн.

Так, зі змісту постанови вбачається, що 17.07.2025 о 16:20 год. в м. Харкові по вул. Університетській, 16 ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 , проїхав перехрестя на вимкнену додаткову секцію світлофора, чим порушив п. 8.7.3.з ПДР, а саме порушення проїзду на вимкнений сигнал додаткової секції, що забороняє рух у напрямку.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ст. 213 КУпАП унормовано, що справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, згідно Конституції та Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, під час виконання своїх службових обов`язків, зобов`язаний діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законами України, зокрема, КУпАП, іншими нормативно-правовими актами, що регламентують діяльність поліції.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема, на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Виходячи з приписів п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.

Частина 1 ст. 251 КУпАП України визначає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Тобто, зазначена норма має певний перелік доказів, які підтверджують відсутність або наявність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, системний аналіз положень КУпАП дає підстави для висновку, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

В іншому випадку застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа №537/4012/16-а), від 17.07.2019 (справа №295/3099/17).

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

В силу положень п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР України), перехрестя - місце перехрещення, прилягання або розгалуження доріг на одному рівні, межею якого є уявні лінії між початком заокруглень країв проїзної частини кожної з доріг. Не вважається перехрестям місце прилягання до дороги виїзду з прилеглої території.

Відповідно до п. 8.7.3. з ПДР України вимкнений сигнал додаткової секції забороняє рух у напрямку, вказаному її стрілкою (стрілками).

Частиною 2 ст. 122 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди

Відповідачем наданий відеофайл з відео з реєстратора, що відповідно до пункту 7 оскаржуваної постанови, додається до постанови ЕНА № 5247262 від 17.07.2025 року, який в розумінні ст. 251 КУпАП є належним доказом по цій справі, та який було досліджено в судовому засіданні.

Так, на відеозапису з відео реєстратора зафіксовано, що транспортний засіб Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував позивач, здійснив проїзд 17.07.2025 о 16:20 год. в м. Харкові по вул. Університетській, 16 на вимкнену додаткову секцію світлофора, що забороняє рух у напрямку.

Доводи позивача, що поліцейським при винесенні оскаржуваної постанови не було дотримано прав позивача, які гарантовані ст. 63 Конституції України та ст. ст. 268, 289 КУпАП, суд вважає безпідставними, оскільки позивачем не надано до матеріалів справи доказів звернення останнім із заявами або клопотаннями під час розгляду інспектором патрульної поліції справи про адміністративне правопорушення, які залишені інспектором без задоволення, або не розглянуті взагалі.

Зі змісту адміністративного позову ОСОБА_1 вбачається, що він не заперечує, що ним 17.07.2025 року порушено п. 8.7.3. з ПДР, проте останній наголосив, що таке порушення вичнене ним у стані крайньої необхідності.

Щодо посилання позивача на існування крайньої необхідності, викликаної тим, що він їхав у лікарню на перев`язку після операції, зумовленої його участю у захисті Батьківщини, та з метою зупинки для негайного прийняття ліків здійснив зазначений проїзд, суд зазначає таке.

Так, норми ст. 17 КУпАП визначають, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності, а ст. 18 цього Кодексу передбачає, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Таким чином, саме посилання позивача на існування крайньої необхідності у вигляді негайної потереби здійснення такого проїзду задля зупинки транспортного засобу, яким керував позивач, для негайного прийняття ліків, не може беззаперечно свідчити про необхідність застосування положень ст. ст. 17, 18 КУпАП, а має відповідати фактичним обставинам справи та не викликати сумнівів щодо наявності крайньої необхідності, що повинно бути співставлено з наявними в матеріалах справи доказами, іншими обставинами, що зумовили крайню необхідність.

Надана позивачем копія виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 3132 ДУ "Інститут неврології, психіатрії та наркології імені П.В. Волошина НАМН України" свідчить про перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на лікуванні з 03.07.2025 року по 21.07.2025 року. Проте зі змісту цієї медичної виписки неможливо встановити, що хворий має приймати певні ліки саме у конкретний визначений час, та невжиття цих ліків саме у цей час може призвести до певних критичних наслідків для життя та здоров`я пацієнта. Прямування позивача на перев`язку, як він зазначає на обґрунтування свого адміністративного позову, також не може свідчити про наявність крайньої необхідності проїзду ним перехрестя на вимкнену додаткову секцію світлофора, що забороняє рух у напрямку.

Отже, дії інспектора патрульної поліції при винесенні щодо позивача оскаржуваної постанови у повній мірі відповідали вимогам процесуального та матеріального права.

Щодо розгляду справи на місці вчинення особою адміністративного правопорушення, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Статтею 151-2 Конституції України закріплено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Таким чином, Конституційний Суд України своїми рішеннями надає офіційне тлумачення Конституції України та інших нормативно-правових актів, які є обов`язковими та не підлягають оскарженню.

28.05.2015 Конституційний Суд України офіційно оприлюднив прийняте 26 травня Рішення у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини звернувся до Конституційного Суду України з клопотанням в аспекті того, чи можна словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься у вище зазначеному положенні, розуміти як таке, що дозволяє здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення одразу після складення протоколу про таке правопорушення.

У наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Водночас вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності.

У статті 258 Кодексу зазначені випадки, коли протокол про вчинення адміністративних правопорушень не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення за умови, що особа не оспорює допущене нею порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у законі мінімуму.

Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці вчинення адміністративного правопорушення .

Проаналізувавши дане рішення Конституційного Суду України, можна прийти до висновку, що спрощений порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення може бути проведений безпосередньо на місці вчинення адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене, посилання позивача на неправомірність розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно нього на місці вчинення не відповідає нормам чинного законодавства.

Отже, аналіз фактичних обставин справи, установлених під час її розгляду, надає суду підстави для висновку про доведеність у спірних правовідносинах належними та допустимими доказами вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки позивач здійснив проїзд на вимкнений сигнал додаткової секції, що забороняє рух у напрямку.

У свою чергу, постанова про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5247262 від 17.07.2025 відповідає вимогам ст. 283 КУпАП.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача, які викладені в його адміністративному позові, внаслідок чого відмовляє в його задоволенні.

Щодо витрат по сплаті судового збору у даній справі, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Аналіз вищенаведеної норми Закону України "Про судовий збір" вказує на те, що від сплати судового збору звільняються військовослужбовці саме у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є оскарження позивачем постанови серії ЕНА №5247262 від 17.07.2025 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Отже, предмет позову не стосується спору щодо порушення прав ОСОБА_1 , пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання ним службових обов`язків, в розумінні п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Щодо посилання позивача на п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" суд зазначає, що за приписами вказаної норми закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII).

У статті 22 Закону № 3551-XII передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст. 12 цього Закону.

У постанові від 20 липня 2023 року у справі № 160/20070/21 Верховний Суд висновував, що аналіз пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», у сукупності з частиною другою статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дає підстави для висновку, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій, закріплених законодавством саме через набуття такого статусу. Отже, сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору з усіх спорів, тому для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у разі вирішення питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), суд має зважити на предмет та підстави позову; перевірити чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналогічна правова позиція щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 та від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 , а також у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 640/14577/20, від 08 березня 2023 року у справі № 701/589/22, від 24 квітня 2025 року у справі № 520/23062/24.

Як зазначено вище, позовні вимоги у цій справі стосуються оскарження постанови серії ЕНА №5247262 від 17.07.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП., тобто не стосуються питань його соціального захисту саме як учасника бойових дій, про які йдеться у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Суд зауважує, що на розгляд Великої Палати Верховного Суду була передана справа № 567/79/23, для вирішення питання про відступлення, зокрема, від наведених висновків щодо застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Однак, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року справа №567/79/23 повернута на розгляд колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду не установила об`єктивних причин відступу від правового висновку, якими, за її усталеною практикою, можуть бути очевидні вади попереднього рішення (неефективність, неясність, неузгодженість) чи зміна суспільного контексту.

Тобто, позиція Великої Палати Верховного Суду щодо питання застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» залишилася незмінною.

Таким чином, позивач, в спірних правовідносинах не є особою, яка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674-VI, а тому, у зв`язку із відмовою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 судовий збір підлягає стягненню з останнього на користь державного бюджету України.

Питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу судом не вирішується, оскільки позивачем не було заявлено вимогу про покладення таких витрат на відповідача, а лише у мотивувальній частині позову вказано про їх орієнтовний розмір.

Керуючись ст. ст. 2, 72, 77, 139, 242-246, 286 КАС України суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 605 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

відповідач - Департамент патрульної поліції, , юридична адреса: 03048, місто Київ, вулиця Федора Ернста, будинок 3.

Повний текст рішення складено та оголошено 25.09.2025 року.

Суддя О.В. Федорова