Справа № 826/15916/17
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 вересня 2025 р. Справа № 826/15916/17

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Головного управління ДФС у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «НВЦ «Полісервіс», Приватного підприємства «Термо Плюс» про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Головного управління ДФС у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «НВЦ «Полісервіс», Приватного підприємства «Термо Плюс», в якій позивач просив визнати недійсним правочин між відповідачами, за наслідками якого було складено податкові накладні від 26.07.2016 №30, від 04.08.2016 №2, від 31.08.2016 №35, від 12.09.2016 №9, від 09.11.2016 №9, від 22.11.2016 №23, від 26.12.2016 №33, від 23.02.2017 №15, від 07.03.2017 №3, від 27.04.2017 №19, від 28.04.2017 №22.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що вироком Печерського районного суду від 11.04.2017 у справі № 757/56085/16-к керівника ТОВ «НВЦ «Полісервіс» було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 статті 205 Кримінального кодексу України та ч. 1 статті 358 Кримінального кодексу України.

У зв`язку з зазначеним, позивач вважає, що правочин, що мав місце між відповідачами, за наслідком вчинення якого були складені податкові накладні, мають бути визнані недійсними в судовому порядку на підставі вимог частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2017 відкрито провадження у даній справі, завершено підготовче провадження у справі та призначено адміністративну справу до судового розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018 зупинено провадження у даній адміністративній справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі №757/56085/16-к.

На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825 (в редакції Закону №3863), за результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 826/15916/17 передана на розгляд та вирішення Вінницькому окружному адміністративному суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 зазначену справу було передано на розгляд судді Вінницького окружного адміністративного суду Мультян М.Б.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.03.2025 прийнято до свого провадження адміністративну справу № 826/15916/17 за позовом Головного управління ДФС у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «НВЦ «Полісервіс», Приватного підприємства «Термо Плюс» про визнання правочину недійсним. Визначено розгляд справи розпочати спочатку. Також даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду інформацію щодо актуальності спірних правовідносин на момент прийняття справи до провадження Вінницьким окружним адміністративним судом; інформацію щодо актуальних та дійсних засобів зв`язку із сторонами, а саме: адреси електронної пошти, номерів телефону та місця проживання (перебування, знаходження) з відповідними доказами на підтвердження цих відомостей; письмові пояснення та/або заяви у разі зміни фактичних обставин по цій справі, вибуття, необхідності залучення або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір; відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; інформацію щодо усунення обставин, що слугували підставою для зупинення провадження у справі.

У встановлений судом строк сторони додаткової інформації не надали. Копію ухвали від 10.03.2025, Головне управління ДФС у Київській області отримав 21.03.02025, відповідач Приватне підприємство «Термо Плюс» отримав 27.03.2025, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Також копію ухвали від 10.03.2025 суд направляв відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «НВЦ «Полісервіс» на адресу місця його перебування, що зазначена у позовній заяві. Однак, до суду повернувся не вручений конверт зі вмістом поштового відправлення з відміткою поштового відділення зв`язку.

За таких обставин, суд вважає, що відповідно до частини 11 статті 126 Кодексу адміністративного судочинства України копія ухвали від 10.03.2025 вручена відповідачу належним чином.

Враховуючи те, що суд вжив передбачені КАС України заходи щодо належного повідомлення сторін про прийняття до свого провадження справи та про встановлений судом строк для подання додаткової інформації у цій адміністративній справі, проте станом на час прийняття рішення у ній, від останніх жодних заяв чи клопотань не надходило.

Ухвалою суду від 24.09.2025 провадження у справі поновлено та допущено заміну позивача у цій справі у порядку правонаступництва.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «НВЦ «Полісервіс» та Приватним підприємством «Термо Плюс» було укладено договори про виконання робіт №21/11/16 від 21.11.2016, №30/08/16 від 30.08.2016, №04/08/16 від 04.08.2016, №12/09/16 від 12.09.2016, №23/02/2017 від 23.02.2017.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.07.2016 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №30 на загальну суму 70000 грн., з яких 11666,67 грн. ПДВ.

04.08.2016 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №2 на загальну суму 390000 грн., з яких 65000 грн. ПДВ.

31.08.2016 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №35 на загальну суму 290000 грн., з яких 48333,33 грн. ПДВ.

12.09.2016 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №9 на загальну суму 490000 грн., з яких 81666,67 грн. ПДВ.

09.11.2016 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №9 на загальну суму 295000 грн., з яких 49166,67 грн. ПДВ.

22.11.2016 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №23 на загальну суму 395000 грн., з яких 65833,33 грн. ПДВ.

26.12.2016 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №33 на загальну суму 148000 грн., з яких 24666,67 грн. ПДВ.

23.02.2017 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №15 на загальну суму 495000 грн., з яких 495000 грн. ПДВ.

07.03.2017 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №3 на загальну суму 98000 грн., з яких 16333,33 грн. ПДВ.

27.04.2017 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №19 на загальну суму 192000 грн., з яких 32000 грн. ПДВ.

28.04.2017 ТОВ «НВЦ «Полісервіс» (постачальник, продавець) було виписано на користь ПП «Термо Плюс» (отримувач, покупець) податкову накладну №22 на загальну суму 166000 грн., з яких 27666,67 грн. ПДВ.

Вказані накладні, згідно наявних у позивача даних, були складені директором ТОВ «НВЦ «Полісервіс» Д.В. Марків.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до пп. 20.1.30 п. 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти наведені в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Так, згідно з частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно ж до частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частини 3 статті 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Виходячи з системного тлумачення наведених положень вбачається, що контролюючі органи законодавчо уповноважені звертатись до суду з позовами щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними. Водночас, обов`язковою умовою визнання правочину недійним є встановлення обставин вчинення такого правочину.

Наведене підтверджується, зокрема, вимогами Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, п. 8 якої визначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Верховним Судом України було наголошено на тому, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства передбачені частиною 3 статті 228, а саме: у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Аналогічні приписи містяться в частині першої статті 208 Господарського кодексу України, - якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що в якості доказів вчинення відповідачами правочину, недійсність якого просить визнати позивач, останнім до матеріалів справи було долучено лише податкові накладні від 26.07.2016 №30, від 04.08.2016 №2, від 31.08.2016 №35, від 12.09.2016 №9, від 09.11.2016 №9, від 22.11.2016 №23, від 26.12.2016 №33, від 23.02.2017 №15, від 07.03.2017 №3, від 27.04.2017 №19, від 28.04.2017 №22, складені, на думку позивача, за наслідком вчинення спірного правочину.

Разом з тим, відповідно до пункту 201.1 статті 201, пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно дефініції наведеної в підпунктом 14.1.185, та 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

В свою чергу, під постачанням товарів розуміється, будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз вказаних норм свідчить, що передумовою для складання податкової накладної є існування договірних відносин між сторонами, тобто факт укладення правочину.

З наведеного вище вбачається, що наявні у матеріалах справи податкові накладні не дають суду змоги ідентифікувати правочин, на підставі якого (яких) їх було складено.

Таким чином, надані позивачем до суду податкові накладні жодним чином не свідчать про обставини вчинення відповідачами конкретного правочину, який просить визнати недійсним контролюючий орган.

Необхідно зазначити, що відповідно до вимог частини 4 статті 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Положеннями статті 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За правилами ч. 1 та ч. 4 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (частина 6 статті 77 КАС України).

На виконання наведених вимог, ухвалою про відкриття провадження у даній справі від 11.12.2017, судом були витребувані докази від сторін по справі. Зокрема, судом витребовувалось у позивача власне письмове підтвердження того, що у провадженні судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору; всі оригінали доданих до позовної заяви документів або письмові пояснення з зазначенням поважних причин їх відсутності; інші документи на підтвердження правової позиції позивача; вирок із відміткою про набранням ним законної сили; уточнення, який саме правочин позивач просить визнати недійсним. У відповідачів судом витребувано оригінали і належним чином засвідчені копії документів (нормативних актів) на підставі яких вони діють.

Між тим, за час розгляду справи позивачем вказаних вимог суду, в частині уточнення, який саме правочин позивач просить визнати недійсним, виконано не було.

При цьому, в контексті можливості контролюючого органу зібрати необхідні докази з метою підтвердження обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в тому числі, які б висвітлювали факт вчинення спірного правочину та умови його виконання відповідачами, суд звертає увагу на наступне.

Згідно статей 61 та 62 Податкового кодексу України, податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Податковий контроль здійснюється шляхом, в тому числі, перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин, моніторингу контрольованих операцій та опитування посадових, уповноважених осіб та/або працівників платника податків відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Так, Главою 8 Податкового кодексу України визначені види та порядок проведення контролюючими органами перевірок платників податків.

Відповідно до п. 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

А відповідно до пп. 78.1.1 п. 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, отримання податкової інформації, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку про те, що в разі отримання інформації про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, яка в даному випадку могла бути отримана, в тому числі, з вироку Печерського районного суду від 30 березня 2017 року у справі № 757/56085/16-к, на який в своєму позові посилається позивач, такі органи зобов`язані здійснити заходи податкового контролю за таким платником податків шляхом, по-перше, направлення на його адресу обов`язкового письмового запиту на отримання пояснень та їх документальних підтверджень, а по-друге, здійснення перевірки такого платника податків в разі ненадання ним таких пояснень та документів.

Водночас, позивачем не було надано суду доказів здійснення такого податкового контролю за діяльність відповідачів, що, відповідно, зумовлює відсутність у нього доказів вчинення платниками податків спірного правочину, з метою визнання недійсним якого позивач звернувся до суду.

Таким чином, відповідачем, який є суб`єктом владних повноважень, не дотримано наведених вище вимог КАС України в частині належного документального підтвердження своєї правової позиції.

Також суд зазначає, що для кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України повинна враховуватись вина сторони, у зв`язку з чим необхідно довести наявність умислу у сторін/сторони при укладенні та вчиненні конкретного правочину щодо настання певних протиправних наслідків.

Як свідчать матеріали справи, вироком Печерського районного суду міста Києва від 11.04.2017 у кримінальній справі №757/56085/16-к, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2018 року визнано винним ОСОБА_1 - директора ТОВ «НВЦ «Полісервіс» у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою ст. 358, частиною першою ст. 205 КК України.

За правилами частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Слід зазначити, що за змістом цієї норми процесуального права учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Водночас, передбачене частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматись судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Як встановлено судом, постановою Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №757/56085/16-к вирок Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2018 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

У подальшому, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2019 року у справі №757/56085/16-к у затвердженні угоди від 11.11.2017 про визнання винуватості, укладеної між прокурором Київської місцевої прокуратури №6 Мазуриком С.В. та обвинуваченим ОСОБА_1 - відмовлено. Обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого частиною першою ст. 358, частиною першою ст. 205 КК України - повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури № 6.

Враховуючи зазначене, суд зазначає про відсутність підстав для визнання договорів недійсними, оскільки позивачем не доведено відповідними засобами доказування наявність передбачених частиною третьою ст. 228 ЦК України підстав для визнання правочину недійсним, що є підставою для відмови в позові.

Беручи до уваги наведене, адміністративний позов ГУ ДПС у Київській області визнається судом необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в разі здобуття позивачем належних та допустимих доказів на обґрунтування своєї правової позиції, в тому числі, шляхом проведення у встановленому Податковим кодексом України порядку перевірок відповідачів, він не позбавлений права звернення до суду з аналогічними позовними вимогами але з інших підстав.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд доходить до висновку про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: Головне управлінням ДПС у Київській області (вул. Святослава Хороброго, 5а, м. Київ, код ЄДРПОУ ВП 44096797)

Відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю "НВЦ "Полісервіс" (вул. М. Бойчука, 17, оф. 8, м. Київ, )

Приватне підприємство «Термо Плюс» (вул. Київська, 20, с. Крушинка, Васильківський район, Київська область, )

Суддя Мультян Марина Бондівна