Справа № 380/19820/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/19820/24 пров. № А/857/31960/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Матковської З.М.

суддів- Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі №380/19820/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції Гулик А.Г., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту рішення 28 листопада 2024 року),-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення №49 від 22.08.2024 (№12060/03-16 від 23.08.2024) Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відмову в перерахунку пенсії щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії позивачці в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (14.08.2024) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» ч. 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити нарахування та виплату позивачці підвищення до пенсії у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з часу звернення (14.08.2024) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» ч. 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до статті 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" позивача реабілітовано. Отже, на нього розповсюджується дія Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму". А тому, пенсія позивача як репресованої особи, яку у подальшому реабілітовано, підлягає підвищенню у призначенні пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі №380/19820/24 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 49 від 22.08.2024 про відмову у проведенні перерахунку.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити з 05.05.2018 перерахунок підвищення пенсії позивачки у розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» частини першої статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь позивачки судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян (далі Постанова № 654) передбачено репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, з 01 вересня 2008 року проводити підвищення в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 грн. Водночас, зміни до Постанови № 654 не внесено, а тому розміри підвищень не змінились. Таким чином, дане підвищення - прямо передбачене окремою постановою, якою чітко визначено, що ці надбавки встановлюються до пенсій, обчислених за конкретно зазначеними законами. Це, зокрема, стосується підвищення репресованим (реабілітованим) громадянам і членам їх сімей, яких було примусово переселено.

Щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовуватись нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Отже, Постанова № 654 в частині застосування до спірних правовідносин є чинною, а отже саме її норми підлягають застосуванню.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії відповідно до заяви № 1793 від 14 серпня 2024 року у зв`язку з відсутністю законних підстав. З урахуванням наведеного, Відповідач 2 у спірних правовідносинах, діяв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому його дії не можна вважати протиправними.

Щодо зобов`язання Відповідача 2 здійснити з 05 травня 2018 року перерахунок підвищення пенсії Позивачу відповідно до пункту г частини першої статті 77 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ звертаємо увагу суду, що Позивачем заявлені вимоги зобов`язання здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії з часу звернення (14 серпня 2018 року) за перерахунком пенсії відповідно до Закону № 1788-ХІІ. Апелянт зазначив, що Львівський окружний адміністративний суд вийшов за межі позовних вимог, що суперечить нормам Кодексу адміністративного судочинства України та принципу диспозитивності.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17).

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що Позивач звернулася до відповідача-2 із заявою від 14.08.2024 за №1793 про встановлення підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідач-2 за результатом розгляду заяви скеровано рішення відповідача-1 №49 від 22.08.2024 (№12060/03-16 від 23.08.2024) про відмову у встановленні підвищення до пенсії.

В обґрунтування вказаного рішення відповідач-1 вказує на те, що після аналізу поданих документів встановлено, що надане заявницею посвідчення №61/16- П від 17.10.2013, видане Львівською обласною радою, не відповідає вимогам відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Позивач вважає, що оскільки є особою, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, що підтверджується відповідним посвідченням, тому згідно з законом має право на отримання підвищення до пенсії у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком.

Позивач є громадянкою України, перебуває на обліку у органах Пенсійного фонду України та одержує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_1 , проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та не оспорюється Відповідачами.

Відповідно до архівної довідки від 16 липня 1992 року за № 4/5-3638-Т інформаційного центру Управління внутрішніх справ Львівської області ОСОБА_2 , 1931 року народження, ОСОБА_3 , 1929 року народження 21 жовтня 1947 року із села Скнилів, Золочівського району, Львівської області за рішенням постанови УМГБ по Львівській області були виселені на спецпоселення в Кемеровську область звідки звільнені 25 серпня 1956 року.

Відповідно до статті 3 Закону України від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вказані особи були реабілітовані.

Львівська обласна рада 17.10.2013 видала позивачу посвідчення № 61/16-П, згідно з яким вона має право на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місцях спецпоселення місті Прокоп`євськ Кемеровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 видане повторно 12.04.1972 Прокоп`євським міським ЗАГС Кемеровської області, про що в книзі реєстрації актів про народження вчинено запис №5169 від 05.08.1955.

Батьком Позивача був ОСОБА_2 , 1931 року народження, а матір`ю ОСОБА_4 , які були репресовані.

Позивачка 03.11.1973 уклала шлюб із ОСОБА_5 , 1947 року народження та змінила прізвище ОСОБА_6 на ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_3 , виданого 16.12.1975 за актовим записом №48.

Вважаючи рішення відповідача-1 протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 49 про відмову у проведенні перерахунку від 22.08.2024, а тому таке слід скасувати.

Апеляційний суд зазначає наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року №962-XII (далі - Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Статтею 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтями 3, 4 Закону №962-XII, у редакції до 05.05.2018, постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону №962-XII, у вищевказаній редакції, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву Закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», преамбулу та ст. 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вказаного вище Закону слідує, що ч. 1 ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до ст. 6 Закону №962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII.

Відповідно до пункту «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 01.11.1991 №1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 у справі №446/1525/16-а, від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а, від 16.01.2020 у справі №446/1535/16-а, від 24.10.2019 у справі №446/1526/16-а, від 02.10.2019 у справі №446/1542/16-а.

Відтак, колегія суддів приходить до висновок, що при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з довідкою про реабілітацію від 16.07.1992 №4/5-3638-Т батьки позивача визнані реабілітованими особами та мають право на пільги і компенсації встановлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".

Проте, судом першої інстанції вірно наголошено, що позивач є членом сім`ї осіб, які зазнали політичних репресій та були реабілітовані, яку було примусового переселено, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_8 . .

Судом звернуто увагу на те, що у рішенні відповідача-1 не зазначено в чому полягає невідповідність посвідчення №61/16-П від 17.10.2023, виданого Львівською обласною радою, вимогам Закону №962-ХІІ, що унеможливлює надання таким аргументам правової оцінки у процесі розгляду справи.

Отже колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в цій частині, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 49 про відмову у проведенні перерахунку від 22.08.2024, є протиправною а тому таке рішення слід скасувати.

Також судом першої інстанції також наголошено на тому, що право на вказане підвищення у позивача виникло не з дати її звернення 14.08.2024, а з дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" № 2325-VIII від 13.03.2018 (далі - Закон №2235), а саме з 05.05.2018.

Щодо строку звернення до суду з цим позовом, то колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Ст.122 КАС України визначені строки звернення до адміністративного суду.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 в справі № 340/1019/19).

У постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №240/27663/23 за подібних правовідносин Верховний Суд наголосив, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Однак, позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавив себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою, а тому твердження позивача про недопущення ним пропуску для звернення з даною позовною заявою є хибними.

Колегія суддів зазначає, що отримання позивачем листа відповідача не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 та відповідно ч. 5 ст. 242 КАС України підлягають врахуванню судом апеляційної інстанції.

Відтак, оскільки позов подано до суду 23.09.2024, то позивач пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 05.05.2018 по 23.03.2024. Отже вказані обставини є підставою для залишення позову без розгляду, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про залишення позову без розгляду.

Натомість, суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, що призвело до порушення норм процесуального права та, як наслідок, помилкових висновків в частині дотримання позивачем строку звернення до суду та передчасно в цій частині задовольнив позов.

За приписами п. 3 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково та залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове залишення позову без розгляду.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області - задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі №380/19820/24 - в частині задоволення позовних вимог про нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком за період з 05 травня 2018 по 23 березня 2024 скасувати та в цій частині позов залишити без розгляду.

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі №380/19820/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді В. В. Ніколін
В. В. Ніколін