Справа № 380/18756/22
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/18756/22 пров. № А/857/27603/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.,

за участю секретаря судових засідань Демидюк О.В.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року (головуюча суддя: Кисельова О.Й., місце ухвалення - м. Львів, повний текст судового рішення виготовлений 06.06.2025) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку 26.12.2022, звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 153-22 від 28.11.2022 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Обґрунтовує позов тим, що позивач неодноразово звертався до органу міграційної служби із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та отримував відмову. Позивач, 15.03.2018 повторно звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем, за результатами розгляду якої ДМС України 25.10.2022 підготувала висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який слугував підставою для прийняття рішення № 153-22 від 28.11.2022.

Позивач вважає спірне рішення протиправним, оскільки таке прийняте відповідачем без урахування всіх істотних обставин. Стверджує, що належить до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», сповідує іслам та має об`єктивні причини побоюватися кримінального переслідування та систематичного порушення прав людини у випадку повернення до Узбекистану в зв`язку з членством у цій організації. Наголошував, що надав відповідачу та третій особі належні та достатні докази на підтвердження обставин, наведених у його заяві-анкеті, які містяться в матеріалах особової справи, але такі докази не були взяті ДМС України до уваги при прийнятті спірного рішення. Також зауважував, що при винесенні оскаржуваного рішення відповідач не врахував актуальну інформацію по країні походження заявника. Із наведених підстав просив скасувати рішення ДМС України № 153-22 від 28.11.2022 та визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.05.2023 визнане протиправним та скасоване рішення Державної міграційної служби України № 153-22 від 28.11.2022 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_1 .

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 скасоване рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.05.2023. Прийнята нова постанова, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 23.09.2024 скасовані рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.05.2023 та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 у справі № 380/18756/22.

Справу № 380/18756/22 направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 28.11.2022 № 153-22 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати та прийняти судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на те, що інформація в зазначених листах ДЗНД СБУ зумовлена метою контррозвідувальної діяльності та не порушує приписи статті 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості відносно особи. Отже, захід забезпечення державних інтересів та національної безпеки є превентивним, а тому Служба безпеки не має обов`язку доводити факту вчинення іноземцем дій, що загрожують національній безпеці, враховуючи поточну національну безпекову ситуацію на території України і також те, що лист ДЗНД СБУ має гриф ДСК («документ для службового користування»), то такі листи підлягають обов`язковому врахуванню. Отже, враховуючи зазначену інформацію, є вагомі підстави вважати, що позивач як член організаціх «Хізб ут-Тахрір», відповідно до параграфа 3 статті 12 та параграфа 2 статті 17 Кваліфікаційної Директиви ЄЄ 2011/95/ЕU (далі - Директива № 2011/95/EU), підпадає під дію виключення з числа біженців та осіб, які потребують додаткового захисту як особа, яка підбурює до здійснення злочинів чи діянь, передбачених параграфом 2 статті 12, параграфом 1 статті 17 цієї Директиви, або іншим чином приймає в них участь (в обставинах справи позивача - пропаганда радикальних ідей ісламістського фундаменталізму та ваххабізму).

Крім цього, зазначає, що позивач не належав до ісламістської партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в період його проживання в Узбекистані. Позивач свідомо, незважаючи на заборону діяльності цієї організації в РФ з 2003 року, став її членом в період проживання в РФ у 2011 році. Проте, будь-які документальні підтвердження переслідування позивача з боку компетентних органів РФ чи Узбекистану через належність до «Хізб ут Тахрір аль-Ісламі» відсутні. Тобто, у разі повернення позивача до Узбекистану, він відповідатиме за скоєні правопорушення у відповідності до законодавства країни громадянської належності.

Позивач, 12.09.2025 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив апеляційну скаргу відхилити.

Представник відповідача Стебко І.Ю. та представник третьої особи Баліцький О.Й. у судовому засіданні просили апеляційну скаргу задовольнити.

Представник позивача Максимов А.О. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, отримавши заяву позивача, зобов`язаний оцінити заяву останнього, застосовуючи, при цьому, індивідуальний підхід та обов`язково вивчає особисті дані й обставини заявника, включаючи інформацію про те, чи становить він загрозу національній безпеці держави, в якій просить захисту, в умовах воєнного стану, незважаючи на обмеження щодо розгляду такої заяви, встановлені у п. 6.10 Правил № 649. Однак, ні висновок від 25.10.2022, ні рішення від 28.11.2022 № 153-22 таких обставин не містять.

Крім цього, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи про відмову у наданні такого статусу належить до виключної компетенції ДМС України та виходить за межі завдань адміністративного судочинства та вважав, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Узбекистану, народився в місті Андіжан, Республіки Узбекистан, за національністю узбек, віросповідання іслам, місце останнього постійного перебування до прибуття в Україну м. Казань (Татарстан, РФ). На територію України прибув 13.08.2016.

Із пояснень ОСОБА_1 , наявних у заявах анкетах, на територію України потрапив нелегально, тобто поза визначеними пунктами пропуску через державний кордон.

ОСОБА_1 , 26.08.2016 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління ДМС в Одеській області від 07.09.2016 № 171 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів.

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання незаконним наказу Головного управління ДМС в Одеській області від 07.09.2016 № 171.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2017 у справі № 815/4645/16, залишеного без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

ОСОБА_1 , 30.10.2017 повторно звернувся Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отримавши відмову у наданні такого статусу.

ОСОБА_1 , 15.03.2018 звернувся до Головного управління ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління ДМС у Львівській області від 04.04.2018 № 88 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а наказом від 04.04.2018 № 89 відмовлено його дружині ОСОБА_2 .

Позивач та його дружина, 10.04.2018 подали до Державної міграційної служби України скаргу на накази Головного управління ДМС у Львівській області від 04.04.2018 № 88 та № 89.

Рішеннями № 76-18 та № 77-18 від 02.08.2018, ДМС України відхилила скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення територіального органу ДМС України про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_2 оскаржили до Львівського окружного адміністративного суду рішення ДМС України від 02.08.2018 № 76-18 та № 77-18.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 у справі №1340/ 5152/18 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2020 скасоване рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 у справі № 1340/5152/18. Позов задоволений частково. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повторно розглянути заяви від 15.03.2018 щодо визнання громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2020 Головне управління ДМС у Львівській області повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 від 15.03.2018, за результатами розгляду якої 22.01.2020 підготувало Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ДМС України, 21.02.2020 прийняло рішення № 33-20 про відмову у задоволенні заяви позивача на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021, скасоване рішення ДМС України № 33-20 від 21.02.2020 та зобов`язано Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставу наказу Головного управління ДМС у Львівській області від 16.04.2021 №73 здійснений повторний розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України № 33-20 від 21.02.2020.

За результатами проведеної із громадянином Узбекистану ОСОБА_1 співбесіди 04.05.2021, Головне управління ДМС у Львівській області склало протокол співбесіди у справі № 2018LV0017.

Головне управління ДМС у Львівській області, 22.07.2021 склало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено про те, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20 за результатами повторного розгляду особової справи № 2018LV0017 позивача, який 15.03.2018 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, установлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .

ДМС України, 30.08.2021 прийняла рішення № 287-21 про відмову громадянину Республіки Узбекистану ОСОБА_1 у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.04.2022 у справі №380/18111/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2022, скасовано рішення ДМС України від 30.08.2021 № 287-21. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20.

ДМС України, 19.07.2022 прийняла рішення № 15-22, яким зобов`язала Головне управління ДМС у Львівській області повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20.

За результатами проведеної із громадянином Узбекистану ОСОБА_1 співбесіди, 16.08.2022 Головне управління ДМС у Львівській області склало протокол співбесіди № 1 у справі № 2018 LV 0017.

Головне управління ДМС у Львівській області, 25.10.2022 за результатами повторного розгляду матеріалів особової справи № 2018 LV 0017 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , який 15.03.2018 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту склало Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Висновок від 25.10.2022), в якому зазначено, що на підставі рішення ДМС України від 19.07.2022 № 15-22, прийнятого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.04.2022 у справі № 380/18111/21 установило, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

ДМС України, 28.11.2022 прийняла рішення № 153-22 про відмову громадянину Узбекистану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вважаючи рішення відповідача від 28.11.2022 № 153-22 таким, що порушує його права, позивач звернувся до суду із цим позовом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Крім цього, економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 8 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з статтею 7 Закону України № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі - Правила № 649, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649) уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 2.4 Правил № 649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Пунктом 2.4 Правил № 649 визначено, що у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом.

На підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (п. 4.3. Правил № 649).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ДМС України від 28 листопада 2022 року № 153-22 (том 2, а. с. 64) прийнято на підставі Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Висновок) від 25 жовтня 2022 року (том 2, а.с. 65-70).

Отже, для правильного вирішення цього спору, необхідно надати правову оцінку підставам для відмови у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначеним у Висновку від 25 жовтня 2022 року (том 2, а.с. 65-70).

Так, у тексті Висновку указано, що відповідачем, окрім матеріалів особової справи позивача, проаналізовано:

- рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі № 380/18111/21;

- листи Департаменту захисту національної державності СБУ (далі ДЗНД СБУ) від 11 липня 2018 року № 5/2/1-13005 та від 27 жовтня 2017 року № 5/2/1-21078 щодо діяльності «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні та лист Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України від 25 вересня 2019 року № 428;

- актуальну інформацію по країні походження (зокрема, за 2021-2022 роки), позиції організацій ООН, компетентних державних органів країн світу із розвиненою демократією, рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії» (Kasymakhunov and Saybatalov v. Russia, № 26261/05 і 26377/06) та «Хізб ут-Тахрір і інші проти Німеччини» (Hizb ut-Tahrir and others v. Germany, № 31098/08).

Зокрема, відповідач, з посиланням на позицію ДЗНБ СБУ, зазначив, що заявник серед свого оточення в Україні намагається вести пропагандистську роботу, спрямовану на популяризацію радикальних ідей ісламістського фундаменталізму та ваххабізму; має зв`язки з числа прихильників міжнародних терористичних організацій, а тому, з огляду на можливість проведення терористичної та іншої протиправною діяльності на території України, перебування заявника в Україні становить потенційну загрозу національній безпеці.

У Висновку вказано, що ураховуючи, що ісламістська партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», членом якої є заявник, визнана терористичною та заборонена не лише в ряді країн СНД та окремих країнах Близького Сходу, але й в деяких країнах з розвинутою демократією (Німеччина) через пропаганду насильства, виправдання нападів терористів-смертників тощо, існують серйозні підстави для виключення заявника з категорії біженців, як це поняття тлумачить Конвенція про статус біженців: біженець це жертва несправедливості, а не особа, яка ховається від правосуддя.

Також, зазначено, що посилання під час розгляду заяви шукача захисту на загальну інформацію щодо стану дотримання прав людини в Узбекистані та Російській Федерації не може само по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у тлумаченні статті 15 Директиви № 2011/95/ЕС.

Відповідач зазначив, що на думку ЄСПЛ [у зазначених вище рішеннях] Хізб ут-Тахрір не є виключно мирною організацією, що пропонує зміни в конституційній структурі держав, наприклад, введення різних правових систем для різних віруючих несумісні з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі у демократичному процесі для досягнення влади. Указав, що «… діяльність Хізб ут-Тахрір не обмежується в галузі розвитку релігійного поклоніння або дотримання вимог Ісламу в приватному житті. Вони виходять за межі індивідуальної совісті та торкаються організації та діяльності суспільства в цілому. Хізб ут-Тахрір явно намагається нав`язати кожному власне бачення релігійних символів та концепції суспільства, заснованої на релігійних приписах…».

З урахуванням викладеного та інформації ДЗНД СБУ, відповідач дійшов висновку про наявність підстав вважати, що заявник, як член Хізб ут-Тахрір, відповідно до параграфа 3 статті 12 та параграфа 2 статті 17 Директиви № 2011/95/ЕС, підпадає під дію виключення з числа біженців та осіб, які потребують додаткового захисту як особа, яка підбурює до здійснення злочинів чи діянь, передбачених параграфом 2 статті 17, параграфом 1 статті 17 цієї Директиви, або іншим чином бере в них участь (в обставинах справи заявника пропаганда радикальних ідей ісламістського фундаменталізму та ваххабізму).

Також, відповідач, посилаючись на позицію ДЗНД СБУ та Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України, указав, що організація Хізб ут-Тахрір аль Ісламі не має реєстрації в Україні як політична партія або громадське об`єднання. Зазначив, що посилання на відсутність заборони Організації в Україні під час розгляду заяв шукачів захисту членів та прихильників цієї організації на їх користь є недоречним, оскільки відповідно до вимог статті 21 Закону України «Про політичні партії в Україні та статті 28 Закону України «Про громадські об`єднання», рішення про заборону зазначених організацій приймається виключно до політичних партій та громадських об`єднань, що були зареєстровані в Україні відповідно до чинного законодавства. Окреме судове рішення про заборону об`єднань, які діють незаконно, не може бути прийнято.

Відповідач, з урахуванням позиції Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України, вважав, що проголошений і активно підтримуваний представниками міжнародної ісламської політичної партії Хізб ут-Тахрір спосіб досягнення поставленої мети у вигляді встановлення ісламської держави Халіфат, безпосередньо загрожує безпеці України, посягає на її державний суверенітет та територіальну цілісність, розпалює міжконфесійну ворожнечу між мусульманським та немусульманським населенням України, що може призвести до виникнення конфліктів у сфері міжетнічних і міжконфесійних відносин, радикалізації та проявів екстремізму в діяльності певних релігійних громад, а також до проявів сепаратизму в південних та інших регіонах України.

Крім цього, у Висновку вказано, що статтею 9 Конвенції про статус біженців визначено: «Ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки».

Так, проаналізувавши зміст статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що: договірна держава має право на застосовування тимчасових заходів обмеження стосовно шукачів захисту та біженців; таке право можливо реалізовувати під час війни, надзвичайних і виняткових обставин і є обмежувальним за часом; такі заходи застосовуються виключно в інтересах державної безпеки та на індивідуальній основі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент прийняття оскаржуваного рішення, та діє на теперішній час.

Пунктом четвертим, дев`ятим, десятим частиною першою статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» (далі Закон 2469-VIII) закріплено поняття державної безпеки - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру; поняття національної безпеки України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону 2469-VIII, загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону 2469-VIII, загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, Стратегії інтегрованого управління державним кордоном України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Пунктом 10 розділу ІІ, що закріплює поточні та прогнозовані загрози національній безпеці та національним інтересам України з урахуванням зовнішньополітичних та внутрішніх умов, Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 вересня 2020 року «Про Стратегію національної безпеки України» (далі Стратегія 392/2020) зазначено, що сучасна модель глобалізації уможливила поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаменталізму та екстремізму , підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальної міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, розповсюдження зброї масового ураження тощо.

Пунктом 33 Стратегії 392/2020 зазначено, що Україна, прагнучи зміцнити заснований на демократичних нормах і цінностях міжнародний порядок, бере активну участь у протидії тероризму, розповсюдженню зброї масового ураження, міжнародній злочинності, наркоторгівлі, торгівлі людьми, політичному та релігійному екстремізму, нелегальній міграції, кіберзагрозам, негативним наслідкам зміни клімату, а також у попередженні та подоланні наслідків надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру.

Відповідно до пункту 45 Стратегії 392/2020, державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку Російської Федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти. Пріоритетними завданнями правоохоронних, спеціальних, розвідувальних та інших державних органів відповідно до їх компетенції є: активна та ефективна протидія розвідувально підривній діяльності, спеціальним інформаційним операціям та кібератакам, російській та іншій підривній пропаганді; запобігання, виявлення та припинення проявів сепаратизму, тероризму, екстремізму, припинення діяльності незаконних збройних формувань, політично мотивованого насильства та інших зазіхань на конституційний лад; отримання повної і достовірної упереджувальної інформації про ситуацію в Україні та світі, протидія зовнішнім загрозам національній безпеці України, сприяння реалізації національних інтересів України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» (далі Закон 2229-XII), Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України. Згідно частини першої статті 19 Закону 2469-VIII, Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.

Зокрема, одним з основних завдань Служби безпеки України є контррозвідувальна діяльність, спрямована на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім і внутрішнім загрозам державній безпеці України, що також передбачено, пунктом четвертим, п`ятим статтею 24 Закону 2229-XII, статтею 2 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» (далі Закон 374-IV), пунктом 63 Стратегії 392/2020.

Згідно з абз. 1 статті 2 Закону 374-IV, метою контррозвідувальної діяльності є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення.

При вирішенні цієї справи суд апеляційної інстанції враховує правові висновки Верховного Суду у постанові від 29.07.2021 у справі № 320/8499/20 та у постанові від 31 травня 2023 року у справі № 600/6944/21-а, згідно яких Служба безпеки України, як державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, наділена компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, окрім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їхньому виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у висновку від 25.10.2022 складеному Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області зазначено, що лист ДЗНД СБУ від 13.07.2018 має гриф ДСК: «…На думку ДЗНД СБУ, з огляду на факти надання заявником сприяння членам міжнародних терористичних організацій, можливість проведення терористичної та іншої протиправної діяльності на території України, перебування заявника на території України становить потенційну загрозу її національній безпеці (лист від 11.07.2018 № 5/2/1-13005 (вх. ДМС № 185-18 ДСК від 13.07.2018)».

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини та враховуючи поточну безпекову ситуацію на території України, яка зумовлена введенням воєнного стану на території України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ГУ ДМС у Львівській області при винесенні висновку від 25.10.2022 правомірно врахувало лист ДЗНД СБУ має гриф ДСК («документ для службового користування»), який містив інформацію про те, що позивач серед свого оточення в Україні намагається вести пропагандистську роботу, спрямовану на популяризацію радикальних ідей ісламського фундаменталізму та ваххабізму та має зв`язки із числа прихильників міжнародних терористичних організацій, тобто перебування позивача на території України становить потенційну загрозу національній безпеці.

Враховуючи наведене, на думку суду апеляційної інстанції є вагомі підстави вважати, що позивач як член «Хізб ут-Тахрір», відповідно до параграфа 3 статті 12 та параграфа 2 статті 17 Кваліфікаційної Директиви ЄЄ 2011/95/ЕU (далі - Директива №2011/95/EU), підпадає під дію виключення з числа біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, як особа, яка підбурює до здійснення злочинів чи діянь, передбачених параграфом 2 статті 12, параграфом 1 статті 17 цієї Директиви, або іншим чином приймає в них участь, зокрема, у спірних правовідносинах пропаганда радикальних ідей ісламістського фундаменталізму та ваххабізму.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що основною причиною звернення позивача за захистом в Україні є побоювання зазнати переслідування в країні походження (Республіка Узбекистан) у зв`язку з членством в організації «Хізб ут Тахрір аль Ісламі», однак суд апеляційної інстанції з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до п. 56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з матеріалами екстрадиційної перевірки, наданими Львівською обласною прокуратурою (лист від 31.08.2022 № 14/3-3325-18), в Узбекистані позивач обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого частини третьої статті 159 (зазіхання на конституційний лад Республіки Узбекистан); частиною першої статті 242 (організація злочинного угрупування), підпунктів «а, в» частини третьої статті 244 (виготовлення, зберігання, поширення або демонстрація матеріалів, які містять загрозу суспільній безпеці та суспільному порядку), частини першої ст. 244 (створення, керівництво, участь в релігійних екстримістських, сепаратиських, фундаменталіських або інших заборонених організаціях) КК Республіки Узбекистан (належність до діяльності «жамаату» (осередку) релігійно-екстримістської організації «Джихадисти» релігійно-екстримістського руху «Джихадисти», пов`язаного з терористичною організацією «Ісламський рух Туркменистану», що діє на територіях північного Пакистану та півдня Афганістану).

Таким чином, членство позивача в організації «Хізб ут Тахрір аль Ісламі», суд апеляційної інстанції вважає не може бути розцінений як такий, що спрямований на переслідування скаржника за його політичними чи релігійними поглядами, оскільки в країні походження позивач обвинувачується у скоєнні злочинів, зокрема, зазіхання на конституційний лад Республіки Узбекистан, організація злочинного угрупування.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно матеріалів співбесід з позивачем наявні розбіжності у повідомлених позивачем обставинах, які зумовили його звернення за захистом в Україні. Зокрема, під час однієї зі співбесід ОСОБА_1 ззаначив, що покинув Узбекистан через членство в партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», однак у тій же співбесіді зазначив, що вступив до її лав у 2011 році, тобто вже після того як залишив країну громадянської належності.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач до заяв про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, заявник не надав. Крім цього, заявником не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому правомірним є прийняття органами ДМС України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.

Враховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивачем в ході розгляду справи не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для скасування рішення органу ДМС України про відмову у наданні відповідного статусу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позов, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 у справі № 380/18756/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 24.09.25