Справа № 320/6931/21
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року справа №320/6931/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі по тексту також відповідач, ГУНП в Київській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Київській області від 30.04.2021 №116 о/с "Про звільнення зі служби ОСОБА_1 ";

- поновити позивача на рівнозначній посаді в Обухівському відділі поліції ГУНП в Київській області;

- стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що з лютого 2020 року він перебуває на службі в органах внутрішніх справ та проходив службу на різних посадах. З 2015 по 2020 роки неодноразово поновлювався рішеннями суду на роботі в поліції.

Позивач стверджує, що відповідачем створюються умови, направлені на його незаконне звільнення зі служби в поліції.

Позивач пояснив, що на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №320/2387/20 наказом ГУНП в Київській області його було поновлено на посаді заступника начальника Обухівського відділу поліції з 06.02.2020. Проте з часу поновлення на означеній посаді позивачу не визначено робоче місце, не проведено відповідні інструктажі, не ознайомлено з посадовими обов`язками тощо.

24.02.2021 позивачу запропоновані посади, які не відповідають його досвіду роботи, освітньому рівню, ставленню до виконання службових обов`язків, спеціальному званню, тобто є нерівнозначними тій посаді, яку обіймає позивач та без зазначення конкретного органу чи підрозділу їх знаходження.

Позивач зазначає, що він погодився на рівнозначну посаду, про що зробив відповідний запис в акті пропонування посад та подав відповідачу рапорт з проханням призначити його на відповідну посаду. Однак 03.03.2021 позивача було ознайомлено з наказом про призначення його на посаду старшого інспектора - чергового ізолятору тимчасового тримання №4, звільнивши з посади заступника начальника Обухівського відділу поліції (без його згоди), який оскаржено в адміністративній справі №320/2610/21.

Позивач наголошує на тому, що з 2015 по 2020 рік його звільняли зі служби в поліції 6 разів та судами виносились рішення про поновлення його на роботі, внаслідок чого позивач стверджує, що фактично не може працювати вже 6 років, оскільки вимушений оскаржувати накази про його звільнення.

Спірним наказом позивач звільнений в черговий раз, чому передувало пониження його в займаній посаді без надання згоди на це, та створено умови, які унеможливлювали несення ним служби в поліції, не зазначивши місцезнаходження ізолятора тимчасового тримання №4 та, відповідно, слугували підставою для звільнення позивача за прогули.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №320/2610/21.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що в ході проведення службового розслідування встановлено призначення позивача наказом від 01.03.2021 старшим інспектором-черговим ІТТ №4 ГУПН в Київській області, про що ОСОБА_1 було повідомлено під особистий підпис. Проте, у період з 03.03.2021 по 26.03.2021 позивач на робоче місце не прибував, про причини відсутності керівництво ізолятора або відділу не повідомляв, про що складені відповідні акти. Означені обставини слугували підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021 апеляційну скаргу ГУНП в Київській області задоволено.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 адміністративну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.06.2022 зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №320/2610/21.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено про відсутність такої підстави для звільнення в межах спірних відносин, як відсутність на робочому місці без поважних причин, оскільки після ознайомлення з наказом про переведення позивач був позбавлений можливості прибути на місце проходження служби з огляду на те, що з наказу не вбачалось його місцезнаходження.

Позивач стверджує, що до наказу про переведення не було додано направлення для подальшого проходження служби до іншого органу, передбачене положеннями частини дев`ятої статті 65 Закону України "Про Національну поліцію".

Позивач наголосив на тому, що службове розслідування тривало 1 день та під час його проведення не було проаналізовано норми, якими врегульовано переведення працівника в іншу місцевість, у той час як м. Славутич [місцезнаходження ІПТТ №4] знаходиться на відставні 180 км від м. Обухова - місця проходження служби позивачем на посаді заступника начальника Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області. Позивач зазначив, що з наказом про переведення він був ознайомлений 03.03.2021 о 10:33 год. за адресою м. Київ, вул. Володимирська, 15, у той час як у цей же день в м. Славутич Київської області комісією складено акт про його невихід на роботу в цей же день з 9 до 18 год., при цьому без направлення до іншої місцевості, без компенсації за переїзд, без надання житла позивач не мав можливості та не знав, куди його перевели.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2025 апеляційну скаргу ГНП в Київській області залишено без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07.06.2022 - без змін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2025 поновлено провадження в адміністративній справі з 17.06.2025 та призначено підготовче засідання.

20.06.2025 на адресу суду від позивача надійшла заява про зміну предмета позову, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 31.03.2021 №159 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ";

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 30.04.2021 №116 о/с про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Обухівського ВП ГУНП в Київській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.07.2025 прийнято заяву про зміну предмету позову, відмовлено у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та залишено позовну заяву без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.09.2025 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування наказу від 31.03.2021 №159.

Залишено без розгляду позов в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Київській області від 31.03.2021 №159.

Продовжено розгляд справи в іншій частині.

Усною ухвалою суду від 16.09.2025, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 23.09.2025.

У судовому засіданні 23.09.2025 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх. Представник відповідача проти позову заперечував.

Після надання пояснень по справі представники сторін заявили клопотання про здійснення подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи клопотання сторін, судом було постановлено усну ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про здійснення подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Наказом ГУНП в Київській області від 30.11.2020 №331 о/с позивача було призначено на посаду заступника начальника Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області.

Наказом ГУНП в Київській області від 01.03.2021 №74 о/с на виконання вимог наказу Національної поліції України від 24.12.2020 №1034 дск "Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Київській області" та керуючись абзацом 1 пункту 3 частини першої статті 65 Закону України "Про Національну поліцію" підполковника поліції ОСОБА_1 призначено старшим інспектором-черговим ізолятору тимчасового тримання №4, звільнивши з посади заступника начальника Обухівського відділу поліції. Підставою зазначено попередження від 01.01.2021, акт пропонування посад від 22.01.2021, доповідна записка від 22.02.2021, подання від 22.02.2021.

Наказом ГУНП в Київській області від 23.04.2021 №109 о/с внесено часткові зміни до наказу від 01.03.2021 №74 о/с шляхом викладення підстав в наступній редакції: "підстава: попередження від 04.01.2021, акт пропонування посад від 24.02.2021, доповідна записка від 25.02.2021, подання від 22.02.2021".

Наказом ГУНП в Київській області від 31.03.2021 №159 за порушення службової дисципліни, вимог статті 3, підпунктів 1, 2 та 3 пункту 1 статті 18, статей 16, 64 та 91 Закону України "Про Національну поліцію", підпунктів 1, 2, 4, 5, 9, 13 пункту 3 статті 1, підпункту 1 частини третьої та підпункту 4 пункту 3 статті 12 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15.03.2018 за №2337-VIII, Внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників Головного управління Національної поліції в Київській області, затвердженого наказом ГУ від 05.08.2016 №919, частини 5 розділу ІІІ Порядку формування та ведення особових справ поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 12.05.2016 №377, що виразилося у низькому рівні правосвідомості та відсутності на службі в період з 03.03.2021 по 26.03.2021 без поважних причин, позивача звільнено зі служби в поліції.

Наказом ГУНП в Київській області від 30.04.2021 №116 о/с відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" позивача звільнено зі служби в поліції з 30.04.2021 за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) частини першої статті 77. Підставою зазначено наказ від 31.03.2021 №159, довідку від 21.04.2021 №98.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього наказу, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі по тексту - Закон № 580-VIII), частиною першою статті 3 якого встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Завданнями поліції в силу положень статті 2 Закону № 580-VIII є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частиною першою статті 64 Закону №580-VIII особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».

Частиною першою статті 8 Закону №580-VIII передбачено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 18 Закону №580-VIII, яку покладено відповідачем в основу наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності (від 31.03.2021 №159), визначено, що поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Відповідно до частин першої-другої статті 19 Закону №580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".

Положеннями статті 91 Закону №580-VIII, яка також покладена в основу наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, визначено, що особливий характер служби в поліції містить такі спеціальні умови для певних категорій поліцейських: службу у святкові та вихідні дні; службу позмінно; службу з нерівномірним графіком; службу в нічний час.

Розподіл службового часу поліцейських визначається розпорядком дня, який затверджує керівник відповідного органу (закладу, установи) поліції.

Для поліцейських установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для курсантів (слухачів) вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які готують поліцейських, - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.

Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всіх поліцейських, крім залучених до виконання службових обов`язків.

Поліцейським, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, крім поліцейських, які працюють у змінному режимі, відповідний час для відпочинку в порядку компенсації надається протягом двох наступних місяців.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі по тексту також - Дисциплінарний статут).

За приписами частин першої та другої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Відповідно до частин першої-другої, пунктів 1, 2, 3, 6, 11, 13 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції.

Відповідно до частини 5 розділу ІІІ Порядку формування та ведення особових справ поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 12.05.2016 №377 з метою оновлення матеріалів особової справи (анкетних даних) поліцейські у п`ятиденний строк повідомляють безпосереднього начальника та підрозділ кадрового забезпечення про зміни сімейного стану (одруження, розлучення, народження дітей тощо), декларування/реєстрації місця проживання (перебування), отримання освіти тощо з наданням підтвердних документів.

Частиною першою статті 11 Дисциплінарного статуту визначено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (частина перша статті 12 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідність; пониження у спеціальному званні на один ступінь; звільнення з посади; звільнення із служби в поліції.

Застосування до поліцейського інших видів дисциплінарних стягнень, не передбачених цим Статутом, забороняється.

Згідно з частинами першою - четвертою, шостою та десятою статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, медіа (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно з частинами першою, п`ятнадцятою статті 15 Дисциплінарного статуту проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.

За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.

За приписами частин першої, четвертої статті 16 Дисциплінарного статуту службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.

Службове розслідування вважається завершеним у день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка його заміщує, висновку за результатами службового розслідування. Якщо закінчення строку проведення службового розслідування припадає на вихідний чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Питання забезпечення поліцейському права на захист врегульовано положеннями статті 18 Дисциплінарного статуту, за приписами якої під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають відношення до справи; ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, законами України "Про захист персональних даних", "Про державну таємницю" та іншими законами; подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування; користуватися правничою допомогою.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право відмовитися від надання пояснень. Факт такої відмови фіксується шляхом складення акта, що підписується членом дисциплінарної комісії, присутнім під час відмови, та іншими особами, присутніми під час відмови.

У разі відсутності поліцейського на службі дисциплінарна комісія викликає його для надання пояснень. Виклик для надання пояснень надсилається рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця проживання поліцейського, що зазначена в його особовій справі.

Виклик про надання пояснень надсилається з таким розрахунком, щоб поліцейський, який викликається, мав не менше двох діб для прибуття на засідання дисциплінарної комісії.

Фактом, що підтверджує отримання або неотримання поліцейським виклику про надання пояснень, є отримання органом, що проводить службове розслідування, поштового повідомлення про вручення або про відмову від отримання такого виклику чи повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.

Поліцейський, який з поважних причин не може прибути для надання пояснень, зобов`язаний не менше ніж за добу до визначеного часу повідомити про це дисциплінарну комісію з наданням підтвердних документів.

Якщо поліцейський, викликаний для надання пояснень у визначеному цією статтею порядку, не з`явився та не повідомив про причини свого неприбуття, він вважається таким, що відмовився від надання пояснень.

Представником поліцейського може бути адвокат, повноваження якого підтверджені копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордером та копією договору із представником. Представник користується правами поліцейського, щодо якого проводиться службове розслідування, крім прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо поліцейським і не може бути доручена представнику, а також користується правами з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, законами України "Про захист персональних даних", "Про державну таємницю" та іншими законами, з моменту надання дисциплінарній комісії підтвердних документів.

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 19 Дисциплінарного статуту у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 22 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності). Після закінчення зазначеного строку дисциплінарне стягнення не виконується.

Наказ про застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення виконується шляхом його оголошення в органі (підрозділі) поліції та особистого ознайомлення поліцейського з ним. У разі відмови особи від ознайомлення з наказом про це складається акт.

Дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь та звільнення із служби в поліції виконуються (реалізуються) шляхом видання наказу по особовому складу.

Дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади та звільнення із служби в поліції, застосовані до поліцейського, який перебуває у відпустці чи на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності), виконуються (реалізуються) після його прибуття до місця проходження служби.

Досліджуючи правомірність прийняття відповідачем спірного наказу 30.04.2021 №116 о/с по особовому складу, суд зазначає таке.

Оскаржуваним наказом ГУНП в Київській області від 30.04.2021 №116 о/с позивача звільнено із займаної ним посади старшого інспектора-чергового ізолятору тимчасового тримання №4 з 30.04.2021 на підставі наказу ГУНП в Київській області від 31.03.2021 №159 та довідки від 21.04.2021 №98.

У свою чергу, з наказу від 31.03.2021 №159 вбачається, що підставою для застосування відносно позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції є порушення ним службової дисципліни, яке виразилося у відсутності на службі в період з 03.03.2021 по 26.03.2021 без поважних причин.

Судом встановлено, що на підставі наказу ГУНП в Київській області від 30.03.2021 №461 відповідачем призначено службове розслідування за фактом невиходу на службу старшого інспектора-чергового ІТТ №4 ГУНП в Київській області підполковника поліції ОСОБА_1 , результати якого оформлені висновком службового розслідування від 31.03.2021.

У висновку службового розслідування вказано про призначення позивача на посаду інспектора-чергового ІТТ №4 ГУНП в Київській області наказом від 01.03.2021 №74 о/с, після чого він не приступив до виконання службових обов`язків та що мало наслідком відображення у висновку службового розслідування висновків про порушення позивачем службової дисципліни та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Водночас суд зазначає, що означений наказ від 01.03.2021 №74 о/с був предметом оскарження в межах адміністративної справи №320/2610/21.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.12.2023 у справі №320/2610/21 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції України в Київській області від 01.03.2021 №74 о/с про призначення ОСОБА_1 на посаду старшого інспектора-чергового ізолятору тимчасового тримання №4 та звільнення з посади заступника начальника Обухівського відділу поліції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024 апеляційну скаргу було повернуто особі, яка її подала, внаслідок чого рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.12.2023 у справі №320/2610/21 набрало законної сили 29.04.2024.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 06.09.2022 у справі №640/10625/21 вказано, що преюдиційними є факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення й окреслюється його суб`єктивними і об`єктивними межами, згідно з якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їхні правонаступники, не можуть знову оскаржувати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі.

Оскільки в адміністративній справі № 320/2610/21 було встановлено наявність підстав визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Київській області від 01.03.2021 №74 о/с про призначення ОСОБА_1 на посаду старшого інспектора-чергового ізолятору тимчасового тримання №4 та звільнення з посади заступника начальника Обухівського відділу поліції, дані обставини виключають необхідність їх повторного з`ясування у цій справі.

Слід зазначити, що визнання протиправним та скасування наказу від 01.03.2021 №74 призводить до втрати цим наказом будь-якої юридичної сили з моменту його прийняття.

Таким чином, визнання протиправним та скасування у судовому порядку означеного наказу, яким позивача було призначено на посаду старшого інспектора-чергового ізолятору тимчасового тримання №4 та звільнено з посади заступника начальника Обухівського відділу поліції, свідчить про втрату цим документом юридичної сили саме з моменту його прийняття 01.03.2021, і, як наслідок, - відсутність у ОСОБА_1 обов`язку виходу на службу на означеній посаді в ІТТ №4 у період з 03.03.2021 по 30.03.2021. З наведеного вбачається необґрунтованість висновків відповідача, покладених в основу наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності від 31.03.2021 №159 та про звільнення від 30.04.2021 №116 о/с.

Суд зазначає, що враховуючи залишення без розгляду позову в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 31.03.2021 №159, цей наказ не є предметом спору у даній справі.

Натомість, саме наказ був покладений відповідачем в основу прийняття спірного наказу від 30.04.2021 №116 о/с.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, вихід за межі заявлених позовних вимог допускається з метою захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №820/1961/18 виклав такий правовий висновок:

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму №14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення, вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Частиною другою статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 зазначив, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

До того ж, Конституційний Суд України у рішенні від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018, зазначив, що відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки.

Таким чином, у рішеннях Конституційного Суду України сформульовано правовий висновок, відповідно до якого гарантування ефективного поновлення в правах забезпечується, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, яке за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та здійснюється на основі принципу верховенства права; держава має запровадити таку процедуру перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки.

Принцип ефективності судового захисту прав та інтересів особи закріплено також у низці міжнародних актів.

Зокрема, Загальною декларацією прав людини передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

У статті 3 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується, зокрема, забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Враховуючи наведене, у зв`язку зі встановленими під час розгляду справи обставинами, які свідчать про відсутність у позивача підстав для виходу на службу в ІТТ №4 у період з 03.03.2021 по 30.03.2021 на посаді старшого інспектора-чергового ізолятору тимчасового тримання №4 (за наявності преюдиційного факту скасування наказу про призначення на означену посаду), суд дійшов висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог з метою повного та ефективного поновлення порушеного права позивача шляхом визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Київській області від 31.03.2021 №159.

Також підлягають задоволенню похідні позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Київській області від 30.04.2021 №116 о/с, прийнятого на підставі наказу ГУНП в Київській області від 31.03.2021 №159.

При цьому, посилання відповідача у наказі від 31.03.2021 №159 на положення підпункту 1 частини третьої, підпункту 4 пункту 3 статті 12 Дисциплінарного статуту відхиляється судом з огляду на відсутність означених норм у статті 12 Дисциплінарного статуту.

Суд також критично оцінює посилання відповідача в означеному наказі на положення Внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників Головного управління Національної поліції в Київській області, затвердженого наказом ГУ від 05.08.2016 №919, з огляду на незазначення конкретних норм, які слугували підставою для висновку про порушення позивачем службової дисципліни, що не відповідає принципам обґрунтованості та вмотивованості рішення суб`єкта владних повноважень.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, враховуючи скасування судом наказу про звільнення позивача, він підлягає поновленню на попередній роботі (службі) посаді заступника начальника Обухівського ВП ГУНП в Київській області.

З наказу ГУНП в Київській області від 30.04.2021 №116 о/с вбачається, що позивач був звільнений з 30.04.2021.

Відповідно до частини третьої статті 77 Закону №580-VIII день звільнення вважається останнім днем служби.

Отже, позивач має бути поновлений на роботі (службі) з наступного дня після звільнення, тобто з 01.05.2021.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Пленум Верховного Суду України у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту також - Порядок №100), цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до положень пункту 2 Порядку №100 в редакції на момент виникнення спірних відносин, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абзаців 1 -3 пункту 2 Порядку №100 в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2023 №957, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

Пунктом 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц.

Враховуючи вищевказані норми та приймаючи до уваги те, що позивача було звільнено з посади з 30.04.2021, при обчисленні середньоденної заробітної плати (середнього грошового забезпечення) слід враховувати заробітну плату позивача за лютий і березень 2021 року (два місяці, що передують звільненню).

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки ГУНП в Київській області від 29.06.2021 №344 середньоденне грошове забезпечення позивача складає 533,53 грн ((18755,99 грн + 12722,03 грн) / 59 днів).

Період вимушеного прогулу позивача з 01.05.2021 (наступний день після звільнення, враховуючи, що день звільнення є останнім днем служби) по 23.09.2025 (день постановлення рішення у цій справі) або 1607 календарних днів.

З урахуванням цього, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2021 по 23.09.2025 у розмірі 857382,71 грн (533,53 грн х 1607 днів).

Отже, всебічно та в повному обсязі розглянувши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з виходом за межі позовних вимог.

Відповідно до положень статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення суду в частині:

- поновлення позивача на посаді заступника начальника Обухівського відділу поліції з 01.05.2021;

- стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю з виходом за межі позовних вимог.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 31.03.2021 №159 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ".

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 30.04.2021 №116 о/с по особовому складу в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

4. Поновити ОСОБА_1 на службі у поліції на посаді заступника начальника Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області з 01.05.2021.

5. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2021 по 23.09.2025 у розмірі 857382,71 грн (вісімсот п`ятдесят сім тисяч триста вісімдесят дві грн 71 коп.).

6. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі у поліції на посаді заступника начальника Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області з 01.05.2021.

7. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.