Справа № 640/10582/22
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року Справа№640/10582/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С. розглянув у спрощеному позовному (письмовому) провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служба безпеки України, в якій просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення від 13.10.2020 № 326 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 14.07.2004, серії НОМЕР_2 від 12.03.2010, серії НОМЕР_3 від 25.03.2015 громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 ;

зобов`язати повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 13.10.2020 № 326 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 .

За змістом позову оскаржуване рішення від 13.10.2020 №326 є незаконним та необґрунтованим. Позивач зауважив, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну від 13.10.2020 визначено п. 3, 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», що визначають можливість скасування дозволу на імміграцію у разі, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні та інших випадках, передбачених законами України. Втім, згідно з позовом, під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем безпідставно враховано повідомлення Служби безпеки України, оскільки зазначене в ньому є припущенням, підозра позивачу за вчинення кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України та проти громадського порядку і моральності не оголошувалося, до адміністративної відповідальності за порушення пов`язані із створенням загрози національній безпеці позивач не притягувався, будь-яких скарг щодо позивача до правоохоронних органів не надходило.

Позивач також зауважив на протиправності посилань відповідача на вирок суду від 30.05.2000, яким позивача засуджено до ч. 2 ст. 229-1 Кримінального кодексу України до позбавлення волів строком на 6 років із конфіскацією майна як підставу прийняття рішення від 13.10.2020 про скасування дозволу на імміграцію, зауважуючи на тому, що на час прийняття рішення в силу приписів п. 9 ч. ст. 89 Кримінального кодексу України судимість є погашеною.

Відповідач проти задоволення заявлених позивачем вимог заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову. У наданому до суду відзиві на позов відповідач зазначив, що наведена у поданні Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України інформація, є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію». Крім того, після вивчення матеріалів справи відповідачем встановлено, що станом на час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну (10.03.2004) та прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в України (30.06.2004) позивач був засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, та його судимість не була погашена та знята у встановленому законом порядку, що було підставою для відмови у наданні такого дозволу.

Третя особа в поясненнях по справі зазначила, що оскаржуване рішення відповідачем прийнято правомірно, оскільки на підставі пункту третього статті 12 Закону України «Про імміграцію», зважаючи на те, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, Служба безпеки України у своєму поданні від 22.07.2020 №14/3/2-14446 інформувало ДМС України про зазначені обставини та клопотала про скасування ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну. Також, відповідачем встановлено, що при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, були грубо порушені вимоги Закону України «Про імміграцію», що призвело до прийняття рішення всупереч положенням пункту першому частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію», оскільки іноземець був засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визначається злочином, та його судимість не була погашена та знята у встановленому законом порядку.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.08.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

13.12.2022 Верховна Рада України прийняла Закон України № 2825-ІХ «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі Закон № 2825-ІХ), який набрав чинності 15.12.2022.

Відповідно до статті 1 Закону № 2825-ІХ Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідований.

На підставі пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2825-ІХ (в редакції Закону №3863-ІХ) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399.

За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, дана справа передана на розгляд та вирішення Донецькому окружному адміністративному суду.

11.03.2025 проведений автоматизований розподіл судової справи між суддями Донецького окружного адміністративного суду, за результатами якого адміністративна справа передана на розгляд судді Михайлик А.С.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17.03.2025 прийнято до провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Вирішено ряд процесуальних питань.

.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Позивач, ОСОБА_2 , на підставі повторно наданої ним заяви від 10.03.2004 про надання дозволу на постійне проживання в Україні, 30.06.2004 отримав рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

14.07.2004 позивачу надано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , 12.03.2010 - посвідку серії НОМЕР_2 , 25.03.2015 - посвідку серії НОМЕР_3 .

13.10.2020 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області на підставі пунктів 3 та 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення №326 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, від 30.06.2004. В рішенні зазначено, що видані на підставі рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну від 30.06.2004 посвідки на постійне проживання від 14.07.2004 серії НОМЕР_1 , від 12.03.2010 серії НОМЕР_2 , від 25.03.2015 серії НОМЕР_3 від 25.03.2015 також скасовано.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 26 Конституції України встановлює, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001, що застосовуються в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001.

За визначенням статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з частиною третьою статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, відповідно до частини 2 цієї статті положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Згідно з п. 3 ч 1 статті 6 Закону України «Про імміграцію» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції та підпорядковані йому органи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Частиною другою статті 9 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено у Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, норми якого застосовуються в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №1983).

Пунктом 9 Порядку №1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію"; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (абзаци 1-2 пункту 10 Порядку №1983).

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (пункт 11 Порядку №1983).

Відповідно до пункту 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За змістом пункту 14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (пункт 15 Порядку №1983).

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (пункт 16 Порядку №1983).

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, та в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з пунктом 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (абзац другий пункт 22 Порядку №1983).

Пункт 23 Порядку №1983 встановлює, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, норми якого застосовуються в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до пункту 67 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

При цьому, пунктами 68, 72 Порядку №321 визначено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію. Посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі скасування посвідки.

Згідно з пунктами 74, 75 Порядку №321 недійсна посвідка, подана або виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів повертається для знищення до територіального органу / територіального підрозділу ДМС за місцем її видачі. Посвідки знищуються територіальним органом/ територіальним підрозділом ДМС, який їх видав. Посвідки, визнані недійсними відповідно до наказу ДМС, знищуються територіальним органом, визначеним у наказі.

Пунктами 78, 79 Порядку №321 передбачено, що рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку. ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом/ територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ

Відповідно до висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 від 13.10.2020 дозвіл на імміграцію ОСОБА_3 від 30.06.2004 скасовано на підставі інформації з подання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України, що надійшло до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області та через встановлення, що 30.05.2000 громадянин Пакистану ОСОБА_2 районним судом м. Києва був засуджений за ч. 2 ст. 229-1 Кримінального кодексу України від 28.12.1960 до позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна.

У матеріалах справи наявна листа Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 22.07.2020 №14/3/2/-14446 «Щодо скасування рішення про оформлення дозволу на імміграцію в Україні» адресоване начальнику Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області. В цьому листі зазначено, що «Головним управлінням по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБ України, отримано інформацію щодо можливої протиправної діяльності громадянина Пакистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 30.06.2004 вказана особа отримала дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання на території України. Встановлено, що ОСОБА_2 , є представником кримінального середовища, притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання за злочини, пов`язані із незаконним обігом наркотичних засобів. В ході перевірки вказаної особи, органами СБ України отримано інформацію, що ОСОБА_2 , на даний час, офіційно не працевлаштований, активно контактує з кримінальними елементами, що знаходяться на території України та РФ, зневажливо ставиться до правоохоронних органів, можливо причетний до організації вчинення ряду тяжких злочинів. Крім цього, отримано дані, що ОСОБА_2 , підтримує тісні контакти із афганською та пакистанською діаспорою в Україні та її активними членами, які спеціалізуються на контрабанді наркотичних засобів, а також організації незаконного переміщення осіб через державний кордон України. Так, за наявною інформацією, ОСОБА_2 , виношує наміри використати численну кількість етнічної діаспори для дестабілізації становища в регіонах на шкоду державній безпеці України, використовуючи дозвіл на імміграцію для легального перебування на території нашої держави. Враховуючи викладене, керуючись вимогами пункту 3 статті 12 Закону України «Про імміграцію», зважаючи на те, що дії вищезазначеного іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, вважаємо за доцільне скасувати дозвіл на імміграцію у ОСОБА_4 ».

З метою достовірного встановлення обставин у справі Окружний адміністративний суд міста Києва в ухвалі від 30.08.2022 зобов`язав Службу безпеки України надати належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких було складено подання від 22.07.2020 №14/3/2-14446 нт. Проте, Службою безпеки України не надано суду витребуваних доказів.

Суд зазначає, що згідно з нормативно-правовими актами, якими врегульовано питання скасування дозволу на імміграцію такий дозвіл може бути скасовано, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, на підставі обґрунтованого подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, до прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію орган ДМС має всебічно вивчити у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, у разі потреби запитати додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запросити для надання пояснень відповідного іммігранта.

В матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем на виконання пункту 23 Порядку №1983 дій щодо всебічного вивчення подання щодо скасування дозволу на імміграцію, направлення запитів щодо отримання додаткової інформації в ініціатора подання або інших органів.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, вказаних в листі Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 22.07.2020 №14/3/2/-14446 «Щодо скасування рішення про оформлення дозволу на імміграцію в Україні» та належних та допустимих у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України доказів вчинення позивачем дій, які становлять загрозу національній безпеці України та громадському порядку в Україні суд вважає, що всупереч ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач не довів наявності обставин, що визначені п. 3 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» підставою для скасування дозволу на імміграцію та обґрунтованості прийнятого ним рішення в цій частині.

Щодо посилань відповідача на встановлення порушень п. 1.ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» під час видачі дозволу на проживання від 30.06.2004 через засудження позивача вироком суду на час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, судимість за який не погашено та не знято у встановленому законом порядку суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» положення пункту 1 частини 1 цієї статті про ненадання дозволу на імміграцію особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, зокрема, осіб, що отримують дозвіл поза квотою імміграції як один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України та як особа, яка мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно з наявним в матеріалах справи рішенням щодо розгляду матеріалів ОСОБА_1 від 30.06.2004 дозвіл на імміграцію позивачу наданий відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України.

Отже виявлення відповідачем факту засудження позивача до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку не поширюються на осіб на час надання дозволу про імміграцію у червня 2004 року не було підставою для відмови у надання такого дозволу.

Суд також зауважує, що рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» було прийнято 30.06.2004, а оскаржуване рішення №326 про скасування зазначеного дозволу на імміграцію в Україну у т.ч. з підстав виявлення факту засудження на час видачі дозволу, прийнято відповідачем лише 13.10.2020, тобто, більше ніж через п`ятнадцять років, що не відповідає критеріям розумності та обґрунтованості.

Згідно з правовою позицією Європейського Суду з прав людини наведеною в рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, відповідач, на якого покладено обов`язок доказування у цій справі, не довів наявності підстав для скасування рішення про надання дозволу на імміграцію на підставі пунктів 3 та 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», з огляду на що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 13.10.2020 №326 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, яким громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд звертає увагу, що на підставі оскаржуваного рішення відповідачем було скасовано й посвідки позивача на постійне проживання серії від 14.07.2004 серії НОМЕР_1 , від 12.03.2010 серії НОМЕР_2 , від 25.03.2015 серії НОМЕР_3 на підставі п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Оскільки скасування вищевказаних посвідок на постійне проживання в Україні, виданих позивачу, є наслідком прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, яке визнано судом протиправним і скасовано, та про прийняття якого відповідач мав повідомити Адміністрацію Держприкордонслужби на виконання пункту 67 Порядку № 321 суд вважає такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 13.10.2020 № 326 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 .

Разом із цим, інші доводи сторін, викладені в заявах по суті, не впливають на правильність вирішення цього спору.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи, суд висновує, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до квитанцій №2683-3034-5747-3130 та №0003-6897-6882-9361 від 19.08.2022 позивачем сплачено судовий збір в сумі 1736,70 грн., а саме: 992,40 грн. за подачу адміністративного позову та 744,30 за подачу заяви про забезпечення позову.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем сплачено суму судового збору та позовні вимоги задоволено, а ухвалою суду від 30.08.2022 в задоволенні клопотання про забезпечення доказів відмовлено, суд зазначає про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача частину суми судового збору на користь позивача у розмірі 992,40 грн. за подачу адміністративного позову.

З огляду на зазначене, на підставі положень статей 1, 4, 6, 9, 12 Закону України «Про імміграцію» та керуючись статтями 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 241-243, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 13.10.2020 №326 про скасування рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідок на постійне проживання від 14.07.2004 серії НОМЕР_1 , від 12.03.2010серії НОМЕР_2 , від 25.03.2015 серії НОМЕР_3 громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 13.10.2020 №326 про скасування рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_4 ).

Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області (місцезнаходження: 02152, Україна, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4а; ідентифікаційний код 42552598).

Третя особа: Служба безпеки України (місцезнаходження: 01034, Україна, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 33; ідентифікаційний код 00034074).

Суддя А.С. Михайлик