Справа № 460/16043/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/16043/24 пров. № А/857/24073/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Заверухи О.Б., Мікули О.І.,

за участю секретаря Березюка Д.О..

представника апелянта Дмитришина Ю.М.,

представника відповідача Ганова О.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові справу за апеляційною скаргою Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року (ухвалене головуючим суддею Гресько О.Р., у м. Рівному повне судове рішення складено 06 травня 2025 року) у справі № 460/16043/24 за адміністративним позовом Керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України до Рівненської обласної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національний природний парк «Дермансько-Острозький», Спеціалізований сільськолісогосподарський виробничий кооператив «Острозький лісгосп», Товариство з обмеженою відповідальністю «Мізоцький лісовик», Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невжитті заходів щодо оформлення охоронних зобов`язань на об`єкти природно-заповідного фонду загальною площею 229,5 га, що перебувають у користуванні Спеціалізованого сільськолісогосподарського виробничого кооперативу «Острозький лісгосп» (далі - ССЛВК «Острозький лісгосп»); загальною площею 568,7 га, що перебувають у користуванні філії «Костопільське лісове господарство» Державне підприємство «Ліси України»; загальною площею 772,4 га, які перебувають у користуванні Товариство з обмеженою відповідальністю «Мізоцький лісовик» (далі ТОВ «Мізоцький лісовик»), що увійшли без вилучення до складу Національний природний парк «Дермансько-Острозький» (далі - НПП «Дермансько-Острозький»), та зобов`язати відповідача оформити охоронні зобов`язання на об`єкти природно-заповідного фонду загальною площею 229,5 га, що перебувають у користуванні ССЛВК «Острозький лісгосп»; загальною площею 568,7 га, що перебувають у користуванні філії «Костопільське лісове господарство» ДП «Ліси України»; загальною площею 772,4 га, які перебувають у користуванні ТОВ «Мізоцький лісовик», що увійшли без вилучення до складу НПП «Дермансько - Острозький».

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що існує невжиття Рівненською ОДА належних заходів щодо забезпечення охорони територій природно-заповідного фонду, що є наслідком тривалого невирішення питання щодо оформлення охоронних зобов`язань на об`єкти природно-заповідного фонду, що увійшли без вилучення до складу НПП «Дермансько-Острозький».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі подання прокурора адміністративного позову мало на меті захист «інтересів держави».

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для оформлення та видачі охоронних зобов`язань на об`єкти природно-заповідного фонду загальною площею 229,5га, які включено до території НПП «Дермансько-Острозький» без вилучення, оскільки управління та охорона вказаними землями відповідно до вимог Закону № 2456-XII здійснюється спеціальною адміністрацією НПП «Дермансько-Острозький» та відповідною службою охорони парку. На переконання суду, у разі видачі такого охоронного зобов`язання може виникнути ситуація правової невизначеності, оскільки за таких умов буде здійснено часткову передачу функцій спеціальної адміністрації НПП «Дермансько-Острозький» щодо забезпечення охорони та збереження території парку іншій особі.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та в прийняти нове, яким задовольнити позов.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що частиною 5 статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Разом з цим, зазначає, що протягом тривалого часу Рівненською ОДА не виконуються норми законодавства України щодо вжиття заходів щодо оформлення охоронних зобов`язань на об`єкти природно-заповідного фонду, що увійшли без вилучення до складу НПП «Дермансько-Острозький».

Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

В судовому засіданні представник відповідача, заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянта та відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що Указом Президента України №1039/2009 від 11.12.2009 на території Здолбунівського та Острозького районів Рівненської області створено національний природний парк «Дермансько-Острозький».

До території національного природного парку «Дермансько-Острозький» погоджено в установленому порядку включення 5448,3 гектара земель державної власності, а саме: 1647,6 гектара земель, що надаються (у тому числі із вилученням у землекористувачів) національному природному парку в постійне користування, і 3800,7 гектара земель, які включаються до його складу без вилучення, згідно з додатками 1 і 2.

Додатком 2 до вказаного Указу визначено Перелік земель, які включаються до складу парку без вилучення у землекористувачів та передбачено передачу до території парку земель Державне підприємство «Острозький лісгосп» - 1736,0 га, Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Острозький держспецлісгосп» - 229,5 га, Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Здолбунівський держспецлісгосп» - 1341,1 га, Здолбунівська районна державна адміністрація (землі запасу) - 220,7 га, |Острозька районна державна адміністрація (землі запасу) 273,4 га. Всього: 3800,7 га.

Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31.08.2020 № 77 затверджено Положення про Національний природний парк «Дермансько-Острозький».

Згідно п. 1.1. Положення національний природний парк «Дермансько-Острозький» (далі - Парк) створений відповідно до Указу Президента України від 11.12.2009 № 1039 «Про створення національного природного парку «Дермансько-Острозький», є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.

Парк розташований на території Здолбунівського та Острозького районів Рівненської області.

Відповідно до п. 1.2. Положення Парк є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно - освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.

Пунктом 1.3. Положення визначено, що Парк є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки у відділенні Казначейства і утримується за рахунок коштів державного бюджету. Парк має печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, штампи та офіційну емблему, що реєструються в установленому порядку, та бланки.

Відповідно до п. 1.4. Положення Парк віднесено до сфери управління Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (далі - Міндовкілля).

Згідно п. 1.6. Положення загальна площа Парку становить 5448,3гектара земель у тому числі 1647,6 гектарів земель, що надаються у постійне користування Парку та 3800,7 гектарів земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів.

Пунктом 3.1. Положення визначено, що управління парком здійснюється відповідно до вимог законодавства спеціальною адміністрацією (далі - адміністрація).

Відповідно до п. 3.2. Положення адміністрацію очолює директор, який призначається та звільняється з посади Міністром захисту довкілля та природних ресурсів України у порядку, передбаченому законодавством.

Згідно п. 5.1. Положення охорона території Парку покладається на службу його охорони, що входить до складу служби державної охорони природно-заповідного фонду України.

Пунктом 5.2. Положення визначено, що служба державної охорони Парку (далі-служба держохорони) очолює директор Парку, який несе повну відповідальність за організацію її діяльності та забезпечення додержання режиму території, а також збереження, відтворення та раціональне використання природних комплексів і ресурсів у межах його території.

Відповідно до п. 5.3. Положення Управління службою держохорони здійснює Міндовкілля.

Згідно з п. 5.6. Положення підприємства, організації та установи, розташовані на території Парку та в суміжній зоні, провадять господарську та іншу діяльність з додержанням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища і несуть відповідальність за порушення режиму території Парку.

Відповідно до інформації Міндовкілля від 28.06.2024 до складу НПП «Дермансько-Острозький» увійшли без вилучення землі ДП СЛАП «Здолбунівський держспецлісгосп» та ДП СЛАП «Острозький держспецлігосп», на які охоронні зобов`язання досі не оформлено.

Листом від 30.10.2024 №11/11-02/3989-24 Департамент повідомив Здолбунівську окружну прокуратуру, що листом від 29.10.2024 №11/11-02/3961-24 звернувся до Рівненської обласної військової адміністрації стосовно вжиття заходів щодо оформлення, а у разі необхідності переоформлення охоронних зобов`язань на всіх землевласників та землекористувачів, земельні ділянки яких увійшли до складу Парку без вилучення.

Беручи до уваги те, що Рівненською обласною державною адміністрацією невирішено питання щодо оформлення охоронних зобов`язань на об`єкти природно-заповідного фонду, що увійшли без вилучення до складу НПП «Дермансько-Острозький» позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Щодо наявності прав та підстав у Керівника Здолбунівської окружної прокуратури звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України то суд першої інстанції правильно зазначив таке.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні, діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

За правилами частини 3 статті 5 КАС України, до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Частинами 3, 4 та 5 статті 53 КАС України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

За правилами частини 1 статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про прокуратуру» (Закон - №1697-VII) прокурором органу прокуратури, серед інших, є перший заступник та заступник керівника обласної прокуратури.

Відповідно до вимог частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У постанові від 13.06.2023у справі № 580/8729/21 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що Кодекс адміністративного судочинства України та Закон №1697-VII розрізняють випадки, коли прокуратура діє як самостійний учасник справи і коли прокуратура діє як представник інтересів держави або громадянина. Так, у першому випадку в суді забезпечується представництво інтересів самої прокуратури через інститут самопредставництва або представництва. У цьому випадку застосуванню підлягають частина перша статті 55 КАС України та відповідно частина 3 статті 9, частина 3 статті 11 та частина 3 статті 13 Закону №1697-VII. В другому випадку прокуратура діє як представник і тоді застосуванню підлягають правила частини 3 статті 53 КАС України та частини 3 статті 24 №1697-VII.

Постановою КМУ від 19 квітня 2017 року № 275 затверджено Положення про Державну екологічну інспекцію України, де зазначено, що Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів та яка відповідно до покладених на неї завдань: звертається до суду із позовом щодо, зокрема: визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб.

Оскільки орган уповноважений здійснювати контроль та нагляд за виконанням відповідачем охоронного законодавства та забезпечення режиму охорони навколишнього природного середовища, а саме Державна екологічна інспекція у відповідності до своїх повноважень зазначених у Положенні, не здійснювала ніяких заходів, чим допустила бездіяльність, то прокурор в інтересах держави у відповідності до підстав ст. 23 Закону України Про прокуратуру вжив заходи представницького характеру і звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави.

Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.02.2023 у справі № 380/9160/21 за позовом керівника Жовківської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Львівській області до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Суд також зазначає, що п. 5.9. Положення про національний природний парк «Дермансько-Острозький» визначено, що державний контроль за додержанням режиму Парку здійснюється Державною екологічною інспекцією України.

Стосовно наявності підстав, визначених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва інтересів держави у суді Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019р. у справі №826/13768/16, погоджуючись з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, зазначила:

«Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведені вище положення законодавства регламентують порядок та підстави здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді в межах правил участі в судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Отже, ключовою підставою для визначення права прокурора на звернення до суду з цим позовом є встановлення факту невжиття компетентним органом заходів щодо захисту інтересів держави.

При цьому суд зазначає, що інтереси держави, у тому числі охоплюють інтереси мешканців територіальної громади, зокрема, у таких сферах, як охорона навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, та екологічних прав, оскільки відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.10.2019у справі № 569/4123/16-а.

З огляду на зазначене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у цій справі подання прокурора адміністративного позову мало на меті захист «інтересів держави».

Щодо суті позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд», до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища; штучно створені об`єкти ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України «Про природно-заповідний фонд», завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно- заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно- заповідного фонду загальнодержавного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про природно-заповідний фонд» управління природними заповідниками, біосферними заповідниками, національними природними парками, ботанічними садами, дендрологічними та зоологічними парками загальнодержавного значення, а також регіональними ландшафтними парками здійснюється їх спеціальними адміністраціями.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд», національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково- дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів. На національні природні парки покладається виконання таких основних завдань: збереження цінних природних та історико- культурних комплексів і об`єктів; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів; проведення наукових досліджень природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробка наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища та ефективного використання природних ресурсів; проведення екологічної освітньо-виховної роботи.

Пунктом 1.2 Положення про НПП «Дермансько-Острозький», затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України № 77 від 31.08.2020 (далі Положення), НПП «Дермансько-Острозький» є бюджетною, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою загальнодержавного значення і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.

Згідно з п. 1.3 Положення, НПП «Дермансько-Острозький» є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в відділенні Держказначейства і утримується за рахунок коштів Державного бюджету. НПП «Дермансько-Острозький» має печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, бланки, штампи та офіційну емблему, що реєструються в установленому порядку.

Відповідно до п. 1.4 Положення, НПП «Дермансько-Острозький» віднесено до сфери управління Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.

Згідно з п. 11.3 Положення, НПП «Дермансько-Острозький» звітує про свою діяльність перед Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України та відповідними органами державної виконавчої влади в порядку і строки, визначені законодавством.

Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України здійснює контроль за діяльністю НПП «Дермансько-Острозький» у порядку, визначеному законодавством (п. 11.4 Положення).

Пунктом 2.1 Положення передбачено, що НПП «Дермансько-Острозький» створено з метою збереження цінних природних територій та історико-культурних об`єктів, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, освітнє, рекреаційне та оздоровче значення.

Згідно з п. 2.2 Положення, основними завданнями діяльності НПП «Дермансько- Острозький» є: збереження та відтворення цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів, видів флори і фауни, що занесені до Червоної книги України та міжнародних Червоних списків; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів; організація та здійснення науково-дослідних робіт, у тому числі з вивчення природних комплексів та їх змін, в умовах рекреаційного використання, розроблення та впровадження наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища, відтворення окремих видів флори та фауни, відновлення порушених екосистем, управління та ефективного використання природних ресурсів, організації та проведення моніторингу ландшафтного та біологічного різноманіття; відродження місцевих традицій природокористування, осередків місцевих художніх промислів та інших видів народної творчості тощо; проведення екологічної освітньо- виховної роботи тощо.

До відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля (п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).

Відповідно до ч. 1 ст. 20-4 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», до компетенції обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері охорони навколишнього природного середовища належить: забезпечення реалізації державної політики у сфері заповідної справи, формування, збереження та використання екологічної мережі, здійснення управління та регулювання у сфері охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду України на відповідній території; вирішення інших питань у сфері охорони навколишнього природного середовища відповідно до закону.

Частиною ч. 3 статті 60 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи місцевого самоврядування сприяють охороні й збереженню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, виконанню покладених на них завдань.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про природно-заповідний фонд», уповноваженими органами державного управління в галузі організації, охорони та використання природно-заповідного фонду є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд» передбачено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд», у разі зміни форм власності на землю, на якій знаходяться заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, землевласники зобов`язані забезпечувати режим їх охорони і збереження з відповідною перереєстрацією охоронного зобов`язання.

Згідно зі ст. ст. 26, 28, 30, 38 Закону України «Про природно-заповідний фонд», власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених пам`ятками природи, заповідними урочищами, парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Частиною 5 статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Відповідно до п. 1.4 Інструкції щодо оформлення охоронних зобов`язань та території та об`єкти природо-заповідного фонду, затвердженої наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 25.02.2013 № 65 (далі Інструкція), охоронні зобов`язання та території та об`єкти природо-заповідного фонду оформляються органами, уповноваженими згідно із Законом України «Про природно-заповідний фонд», землекористувачам (землевласникам) у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду або їх частин, які створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають.

Згідно з п. 3.4 Інструкції, охоронне зобов`язання підлягає переоформленню у разі: зміни форм власності на землю, на якій розташована територія чи об`єкт природо- заповідного фонду; зміни землекористувача (землевласника) у межах території чи об`єкта природно-заповідного фонду; внесення змін до положення про територію чи об`єкт природно-заповідного фонду стосовно режиму охорони та збереження.

Відтак з аналізу наведеного вище слідує, що зокрема обласними державними адміністраціями передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають.

Разом з цим, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову дійшов висновку, що відсутні підстави для оформлення та видачі охоронних зобов`язань на об`єкти природно-заповідного фонду загальною площею 229,5га, які включено до території НПП «Дермансько-Острозький» без вилучення, оскільки управління та охорона вказаними землями відповідно до вимог Закону № 2456-XII здійснюється спеціальною адміністрацією НПП «Дермансько-Острозький» та відповідною службою охорони парку.

На переконання суду першої інстанції, у разі видачі такого охоронного зобов`язання може виникнути ситуація правової невизначеності, оскільки за таких умов буде здійснено часткову передачу функцій спеціальної адміністрації НПП «Дермансько-Острозький» щодо забезпечення охорони та збереження території парку іншій особі.

Однак, колегія суддів з таким висновок суду першої інстанції не погоджується і вважає, що частиною 5 статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд» чітко встановлено обов`язок обласних державних адміністрацій щодо передання під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають.

Враховуючи, що протягом тривалого часу Рівненською ОДА не виконуються норми законодавства України щодо вжиття заходів щодо оформлення охоронних зобов`язань на об`єкти природно-заповідного фонду, що увійшли без вилучення до складу НПП «Дермансько-Острозький», апеляційний суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, тому апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов..

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі № 460/16043/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненської обласної державної (військової) адміністрації, яка полягає у невжитті заходів щодо оформлення охоронних зобов`язань на об`єкти природно-заповідного фонду загальною площею 229,5 га, що перебувають у користуванні Спеціалізованого сільськолісогосподарського виробничого кооперативу «Острозький лісгосп»; загальною площею 568,7 га, що перебувають у користуванні філії «Костопільське лісове господарство» Державне підприємство «Ліси України»; загальною площею 772,4 га, які перебувають у користуванні Товариство з обмеженою відповідальністю «Мізоцький лісовик», що увійшли без вилучення до складу Національний природний парк «Дермансько-Острозький».

Зобов`язати Рівненську обласну державну (військову) адміністрацію оформити охоронні зобов`язання на об`єкти природно-заповідного фонду загальною площею 229,5 га, що перебувають у користуванні Спеціалізованого сільськолісогосподарського виробничого кооперативу «Острозький лісгосп»; загальною площею 568,7 га, що перебувають у користуванні філії «Костопільське лісове господарство» Державне підприємство «Ліси України»; загальною площею 772,4 га, які перебувають у користуванні Товариство з обмеженою відповідальністю «Мізоцький лісовик», що увійшли без вилучення до складу Національний природний парк «Дермансько-Острозький».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. Б. Заверуха
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 24 вересня 2025 року