Справа № 460/241/25
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/241/25 пров. № А/857/8721/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року (головуючий суддя: Друзенко Н.В., місце ухвалення - м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 07.01.2025, звернулася з позовом до суду, в якому просила: - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 26.11.2024 № 94 про відмову в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити позивачці пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на підставі заяви від 20.11.2024, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 26.05.1992 по 24.06.1996, з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009.

В обґрунтування позову позивачка зазначає, що з досягненням 58 річного віку звернулась до пенсійного органу за призначенням пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, рішенням відповідача від 26.11.2024 № 94 відмовлено у призначенні пенсії з підстав недостатнього страхового стажу 23 роки. Наголошує, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області не враховано норми частини другої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також протиправно не враховано до страхового стажу і певні періоди роботи. За наведеного вказує, що рішення пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії є протиправними

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 94 від 26.11.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком у відповідності до вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 20.11.2024, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 26.05.1992 по 08.05.1993, з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт звертає увагу суду на те, що страховий стаж позивачки становить 19 років 1 місяць 29 днів. При цьому, заперечує щодо зарахування до страхового стажу періодів роботи з 26.05.1992 по 24.06.1996, з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009. Відтак зазначає, що рішення від 26.11.2024 за № 94 про відмову в призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку, відповідно до частини другої статті 55 Закону № 796 є правомірним у зв`язку з відсутністю в позивачки необхідного страхового стажу. Щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити пенсію позивачці звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області. Орган ПФУ, який первинно розглядав заяву, в подальшому не має доступу до електронної пенсійної справи, і у випадку зобов`язання його судом вчинити певні дії, як то зарахувати певні періоди до стажу, повторно розглянути заяву або призначити пенсію, цей орган позбавлений можливості вчинити такі дії внаслідок відсутності доступу до електронної пенсійної справи.

Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу в якому вона просить в задоволенні апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відмовити в зв`язку з її безпідставністю.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивачку права на включення періодів роботи до її страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням. Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки Березнівської районної державної адміністрації № 385 від 10.10.1992, ОСОБА_1 станом на 1 січня 1993 року проживала/відпрацювала на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років у с. Друхів Рівненської області.

Згідно довідки Березнівської міської ради (Старостинський округ № 5 с. Моквин) № 244 від 22.07.2022, ОСОБА_1 дійсно з 26.04.1986 по 13.12.1986 та з 26.10.1987 по 02.04.1996 була зареєстрована та проживала в с. Друхів Березнівського району Рівненської області.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 106 від 23.07.1991, с. Друхів Березнівського району Рівненської області до 01.01.2015 відносилося до зони посиленого радіологічного контролю (4 зона).

ОСОБА_1 , з досягненням 58 річного віку, 20.11.2024 звернулась до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 94 від 26.11.2024 позивачці відмовлено у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з тієї підстави, що відсутній необхідний страховий стаж.

У вказаному рішенні зазначено про те, що дата звернення 20.11.2024, вік заявниці на дату звернення 58 років.

Період проживання в зоні посиленого радіологічного контролю на підставі довідки від 22.07.2022 № 244 становить 9 років 0 місяців 26 днів, в тому числі станом на 01.01.1993 становить 5 років 0 місяців 26 днів (з 26.04.1986 по 31.12.1986, з 26.10.1987 по 31.12.1992).

Страховий стаж особи становить 19 років 1 місяць 29 днів, при необхідному страховому стажі 23 роки.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу не зараховано відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.11.1983:

період роботи в колгоспі 26.05.1992 по 24.06.1996, оскільки відсутня інформація щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму фактичної участі у громадському господарстві за кожен рік;

періоди роботи з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009, оскільки відсутня інформація про періоди роботи та сплату страхових внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачка звернулась до суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ) пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ передбачено, що особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Абзацом шостим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років, з приміткою, що початкова величина - 2 роки зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Системний аналіз наведених вище правових норм надає підстави для висновку, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічні висновки щодо застосування наведених вище правових норм викладено у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року справі № 556/1153/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 565/1829/17.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в оскаржуваному рішенні від 26.11.2024 № 94 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не заперечує проживання позивачки у зоні посиленого радіоекологічного контролю більше 4 років (5 років 9 місяців 26 днів) та наявність у позивачки віку для призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону № 796-ХІІ (58 років), тобто вказані обставини не є спірними у цій справі.

Натомість, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у рішенні від 26.11.2024 № 94 зазначено, що страховий стаж позивачки становить 19 років 1 місяць 29 дні, при необхідному 23 роки.

Зокрема, до страхового стажу не зараховано відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 28.11.1983:

- період роботи в колгоспі 26.05.1992 по 24.06.1996, оскільки відсутня інформація щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму фактичної участі у громадському господарстві за кожен рік;

- періоди роботи з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009, оскільки відсутня інформація про періоди роботи та сплату страхових внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Приписами статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно частини першої статті 26 Закону № 1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років, з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років, з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років, починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону № 1058-ІV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що на момент звернення позивачки 20.11.2024 за призначенням пенсії на пільгових умовах, їй виповнилося 58 років.

Тобто, з урахуванням зменшення пенсійного віку на 5 років, позивачка набула право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку за статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у 58 років (63 - 5), що не заперечується відповідачем.

Однак, проаналізувавши вимоги статті 26 Закону № 1058-ІV, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки (з урахуванням зменшення у 58 років) мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року (на момент звернення позивачки з заявою та прийняття оскаржуваного рішення пенсійного органу), зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку.

Оскільки позивачка звернулася за призначенням пенсії 20.11.2024, а тому необхідними умовами для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку у 2024 році, відповідно до статті 55 Закону № 796-XII та частини другої статті 26 Закону № 1058-ІV, є, зокрема: досягнення віку у 58 років та наявність страхового стажу 16 років, з урахуванням зменшення на кількість років зменшення пенсійного віку (21-5).

Як уже зазначалось судом апеляційної інстанції, відповідач у спірному рішенні вказав, що страховий стаж позивачки становить 19 років 1 місяць 29 днів.

Отже, у спірних правовідносинах дотримано умови щодо наявності у позивачки необхідного страхового стажу понад 16 років та досягнення віку 58 років, для призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону № 796-ХІІ.

Крім цього, позивачка вважає, що до її страхового стажу необхідно зарахувати періоди роботи з 26.05.1992 по 24.06.1996, з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009.

Щодо періоду роботи з 26.05.1992 по 24.06.1996, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ, встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Системний аналіз наведених норм доводить, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Таким чином, надання уточнюючих довідок повинно здійснюватися лише у випадках неправильного, неповного або нечіткого заповнення трудової книжки, що робить незрозумілим зроблений запис.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 234/13910/17 та від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до записів № 9 та № 10 трудової книжки серії НОМЕР_2 від 28.11.1983, ОСОБА_1 26.05.1992 прийнята в члени колгоспу ім. Шевченка в рільничу бригаду № 2; а 24.06.1996 виключена з членів господарства і звільнена з роботи за власним бажанням.

Також, містяться записи щодо трудової участі в колгоспі (кількості відпрацьованих трудоднів) та з/п, зокрема:

у 1992 році відпрацьовано л/д 139,5 при встановленому мінімумі 120 (з/п 26971,98), зазначено «Зар. Пр. № 2 від 18.02.93»;

у 1993 році відпрацьовано л/д 198 при встановленому мінімумі 210 (з/п 204558);

у 1994 році прочерки;

у 1995 році прочерки.

Отже, трудова книжка позивачки містить інформацію щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму фактичної участі у колгоспі.

Згідно архівною довідкою Комунальної установи «Трудовий архів» Березнівської міської ради Рівненського району Рівненської області № 908 від 31.12.2024 підтверджено відпрацьовані л/д позивачкою за 1992 рік - 139,5 при встановленому мінімумі 120, за 1993 рік - 198, при встановленому мінімумі 210, що узгоджується з записами трудової книжки.

У 1994 році був встановлений мінімум 210 л/д, однак кількість відпрацьованих людиноднів не зазначено.

Інших відомостей в книгах обліку трудового стажу та заробітку колгоспника та в книгах обліку розрахунків по оплаті праці не виявлено.

Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до частини 2 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Аналіз вказаної норми надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що починаючи з 01.01.1966, кожний рік роботи зараховується до стажу як повний за умови виконання членом колгоспу встановленого мінімуму трудової участі в колективному господарстві, в іншому випадку за фактичною тривалістю.

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки у 1992 році позивачка відпрацювала 139,5 л/д при встановленому мінімумі 120, а тому цей період повністю зараховується до її страхового стажу 1 рік. Оскільки за 1993 рік позивачка відпрацювала 198 л/д, при встановленому мінімумі 210 л/д, а тому до її стажу страхового у 1993 році зараховується фактично відпрацьовані 198 дні у колгоспі ім. Шевченка.

Враховуючи наведене, до страхового стажу позивачки необхідно зарахувати період її роботи колгоспі ім. Шевченка з 26.05.1992 по 17.07.1993.

Щодо періоду решти періоду роботи позивачки у колгоспі ім. Шевченка, то такі періоди не можуть бути зараховані до трудового стажу, оскільки до матеріалів справи не подано доказів відпрацювання людиноднів у цей період.

Щодо зарахування до страхового стажу періодів роботи з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009, то суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з записами № № 13-16 трудової книжки серії НОМЕР_2 від 28.11.1983, ОСОБА_1 :

з 22.09.2005 по 28.04.2006 працювала на посаді швачки дільниці масового пошиву ЗАТ «Костопільська фабрика Мрія»,

з 31.12.2008 по 26.02.2009 працювала продавцем в ПСК «Головинське».

Відповідач в оскаржуваному рішенні покликався на те, що відсутня інформація про періоди роботи та сплату страхових внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, однак суд апеляційної інстанції не бере до уваги такі покликання, з огляду на таке.

Страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 1 січня 2004 року.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Аналогічні висновки у подібних спірних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 144/669/17, від 11 жовтня 2023 року у справі № 340/1454/21.

Крім цього, при вирішенні спору суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 (справа № 208/6680/16-а), від 20.03.2019 (справа № 688/947/17), від 30.09.2019 (справа № 316/1392/16-а), відповідно до яких, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страхових внесках не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Враховуючи наведене, період роботи позивачки з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009 підлягає зарахуванню до її страхового стажу.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд звертає увагу, що страховий стаж позивачки на рівні 19 років 1 місяць 29 днів розраховано відповідачем неправильно, оскільки протиправно не враховано періоди роботи позивачки з 26.05.1992 по 17.07.1993, з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009, а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 26.11.2024 № 94 про відмову у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи вищенаведене, оскільки станом на 01.01.1993 позивачка проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю більше 4 років, на момент звернення за призначенням пенсії їй виповнилося 58 років, страховий стаж становить понад 16 років, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що, відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Щодо покликання апелянта, що правові підстави для зобов`язання саме Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити пенсію позивачці відсутні, оскільки позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області, то суд апеляційної інстанції не бере такі до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У справі, яка розглядається судом апеляційної інстанції встановлено, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачкою заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в Донецькій області, рішенням якого позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Отже, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачці пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Донецькій області.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі № 460/38580/22.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції вирішуючи спір, в резолютивній частині рішення вказав про задоволення позову повністю, зокрема зарахував до страхового стажу періоди роботи з 26.05.1992 по 08.05.1993, з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009, однак судом першої інстанції по суті не вирішено усіх позовних вимог, які позивачка заявила у позовній заяві, зокрема з 09.05.1993 по 24.06.1996 та не зазначив про це в в резолютивній частині рішення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позов, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми процесуального права, не вирішивши всіх позовних вимог, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 6 статті 139 КАС України).

При поданні позовної заяви позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211 грн, що відповідає ставці судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вимога немайного характеру - вимога, яка не підлягає вартісній оцінці, вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці, а тому розрахувати судовий збір у співвідношенні до частини (обсягу) задоволеної однієї вимоги немайнового характеру не можливо.

Оскільки, судом апеляційної інстанції задоволено позов частково немайнового характеру, то відповідно до вимог статті 139 КАС України, сплачений судовий збір за подання позовної заяви у повному розмірі необхідно стягнути на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Керуючись ст. ст. 311, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.02.2025 у справі № 460/241/25 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 94 від 26.11.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком у відповідності до вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 20.11.2024, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 26.05.1992 по 17.07.1993, з 22.09.2005 по 28.04.2006, з 31.12.2008 по 26.02.2009.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) суму судового збору у розмірі 1211,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ЄДРПОУ- 13486010).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
З. М. Матковська