Справа № 420/2679/24
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

м. Київ

справа №420/2679/24

адміністративне провадження № К/990/32292/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Білак М.В., Єресько Л.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 420/2679/24

за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Департаменту патрульної поліції на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року (суддя-доповідач Яковлєв О.В., судді: Єщенко О.В., Крусян А.В.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі також - відповідач), у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки виплати доплати за службу в нічний час з 31 березня по 30 грудня 2023 року по день фактичної виплати доплати за службу в нічний час відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 420/12083/23, але не більш ніж за шість місяців у сумі 144 039,3 грн, з відрахуванням установлених законом податків, зборів та обов`язкових платежів;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати доплати за службу в нічний час з 31 березня по 30 грудня 2023 року по день фактичної виплати доплати за службу в нічний час відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 420/12083/23, але не більш ніж за шість місяців у сумі 144 039,3 грн, з відрахуванням установлених законом податків, зборів та обов`язкових платежів.

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 квітня по 01 жовтня 2023 року. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня по 01 жовтня 2023 року у сумі 6 380 гривні 94 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з указаним судовим рішенням, відповідач 02 травня 2024 року подав апеляційну скаргу.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишено без руху та надано строк у 10 днів з моменту отримання копії даної ухвали для усунення недоліків, а саме, надати до суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2024 року апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року повернуто скаржнику, оскільки ним не надано доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

08 липня 2024 року відповідач повторно звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року, разом із якою подав заяву про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою від 09 липня 2024 року П`ятий апеляційний адміністративний суд відмовив у задоволенні заяви Департаменту патрульної поліції про поновлення процесуальних строків і залишив без руху апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції, надавши строк у 10 днів з моменту отримання копії даної ухвали, для усунення недоліків, а саме вирішити питання щодо реалізації права повторного звернення до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку апеляційного оскарження.

На виконання вимог ухвали суду відповідач подав заяву про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви Департаменту патрульної поліції про поновлення процесуальних строків та у відкритті апеляційного провадження за скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року у справі № 420/2679/24.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подана апелянтом з пропуском строку, передбаченого статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а причини наведені у заяві про поновлення строку є неповажними.

ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

Не погодившись з ухвалою суду апеляційної інстанції від 24 липня 2024 року, відповідач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить вказану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

В обґрунтування вимог касаційної скарги її автор посилається на те, що суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги обставини, про які зазначив апелянт у своїй заяві та не застосував до даних правовідносин статтю 295 КАС України, та дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження та відмови у відкритті апеляційного провадження, чим позбавив апелянта законного права на оскарження рішення суду.

Ухвалою від 16 жовтня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Від позивача відзив на касаційну скаргу не надійшов, що в силу частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою від 22 вересня 2025 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

IV. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи

Касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Вимоги щодо форми та змісту апеляційної скарги встановлені статтею 296 КАС України. Зокрема, пунктом 1 частини п`ятої цієї статті передбачено, що до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору

Частинами другою статті 298 КАС України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Як слідує з матеріалів справи, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2024 року апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року повернуто із тих підстав, що апелянт не усунув недоліки апеляційної скарги, яку залишено без руху, а саме, не надав докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ураховуючи, що повернення апеляційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, відповідач 08 липня 2024 року вдруге подав апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року.

Разом із апеляційною скаргою відповідач подав заяву, у якій просив поновити строк на апеляційне оскарження. На обґрунтування зазначеної заяви апелянт посилався на те, що судовий збір за подання апеляційної скарги у справі №420/2679/24 було сплачено 21 травня 2024 року, тобто ще до поставлення ухвали від 25 червня 2024 року про повернення апеляційної скарги. Відповідач наголошував, що ним вжито всіх можливих заходів для виконання процесуальних обов`язків та вчасного подання апеляційної скарги.

Понад те, суд апеляційної інстанції визнав неповажними причини пропуску Департаментом патрульної поліції строку на апеляційне оскарження та ухвалою від 09 липня 2024 року відмовив у задоволенні заяви про поновлення такого строку.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до наданої апелянтом платіжної інструкції № 23217 від 21 травня 2024 року судовий збір за подання апеляційної скарги у даній справі сплачено ще 21 травня 2024 року. Тобто, до залишення без руху першої апеляційної скарги апелянт вже мав докази сплати судового збору, але з невідомих причин не надав такі докази до суду у встановлені строки. В свою чергу, лише 24 червня 2024 року апелянтом направлено до суду поштою докази сплати судового збору у даній справі, які отримано судом після повернення апеляційної скарги. Тому, враховуючи тривалість пропущеного апелянтом процесуального строку, допущену апелянтом бездіяльність щодо виконання вимог КАС України при поданні першої апеляційної скарги, а також тривалість затримки між поверненням першої апеляційної скарги та поданням другої апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає правових підстав для поновлення пропущених апелянтом процесуальних строків.

На тлі наведених мотивів апеляційний суд констатував, що зазначені скаржником підстави поновлення строку на подання апеляційної скарги є неповажними.

Зважаючи на це П`ятий апеляційний адміністративний суд залишив апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції без руху із наданням строку апелянту для подання заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку.

На виконання вимог цієї ухвали відповідач подав заяву про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, у якій, окрім раніше наведених аргументів, зазначив, що сплата судового збору відбувається відповідними структурними підрозділами Департаменту патрульної поліції у місті Києві, а представник Департаменту патрульної поліції територіально несе службу у місті Одесі, що потребує додаткового час для пересилання відповідних документів з повідомленням про необхідність сплати судового збору та, відповідно, після сплати такого судового збору, підтвердження такої сплати. Окрім того, апелянт звернув увагу суду на те, що представник Департаменту патрульної поліції був позбавлений можливості вчинити вищезазначені дії (отримати платіжну інструкцію, подати заяву про усунення недоліків тощо) раніше, у зв`язку з відсутністю електропостачання, що не дає можливості користуватися комп`ютерною технікою, відсутністю доступу до мережі Інтернет, що не дає можливості здійснювати систематичну перевірку підсистеми «Електронний суд» з метою отримання інформації по справах. Також часті сигнали повітряної тривоги не дають можливості користуватися процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки у строк, встановлений законом або судом. Представник відповідача додав, що у максимально стислі строки, з урахуванням наведених обставин, направив на адресу суду апеляційної інстанції заяву про усунення недоліків апеляційної скарги з доказами сплати судового збору.

Втім, ухвалою від 24 липня 2024 року суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні заяви відповідача про поновлення строку на апеляційне оскарження та у відкритті апеляційного провадження у справі.

Стаття 295 КАС України визначає вимоги щодо строку на апеляційне оскарження.

Так, згідно з цією статтею апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 298 КАС України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою у строк, визначений судом, або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані судом неповажними, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження (пункт 4 частини першої статті 299 КАС України).

Таким чином, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою після закінчення строків, установлених статтею 295 КАС України, якщо суд за заявою особи, яка її подала, визнає наведені підстави для поновлення строку неповажними, про що постановляється ухвала.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, П`ятий апеляційний адміністративний суд не прийняв доводи апелянта про те, що він не мав можливості вчасно направити до суду докази сплати судового збору через тривалість процесу отримання копії платіжної інструкції, постійні відключення енергопостачання та повітряні тривоги, так як зазначені обставини об`єктивно не могли затримати процес направлення копії платіжної інструкції поштою більше, ніж на один місяць. Апеляційний суд виснував, що допущена апелянтом затримка щодо надання до суду доказів сплати судового збору, яка тривала більше одного місяця та стала підставою для повернення першої апеляційної скарги, свідчить виключно про допущену апелянтом процесуальну бездіяльність.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

За змістом пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Можливість забезпечення права на апеляційний перегляд справи є також однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства (частина третя статті 2 КАС України).

Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» установлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Доступність права на оскарження у зв`язку із пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, у своєму рішенні у справі «Скорик проти України» Суд зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені Конвенцією. Так, повинні враховуватися особливості провадження, що розглядається, у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них. У справі «Зубак проти Хорватії» ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи щодо доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6, наприклад, у тій частині, в якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.

Таким чином ЄСПЛ роз`яснив, що положення статті 6 Конвенції, включаючи право на доступ до суду, поширюються також на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, якщо таке право передбачено національним законодавством. Відповідно, поновлення пропущеного строку на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного чи касаційного судів.

Повертаючись до обставин справи, що розглядається, зауважимо, що одним із доводів скаржника є те, що судовий збір за подання вперше поданої апеляційної скарги було сплачено вчасно та ще до повернення апеляційної скарги судом апеляційної інстанції.

Дійсно, як слідує з матеріалів справи, судовий збір за подання Департаментом патрульної поліції первісної апеляційної скарги на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року у справі № 420/2679/24 сплачений 21 травня 2024 року відповідно до платіжної інструкції № 23217.

Разом із тим, докази сплати судового збору відповідач не долучив до апеляційної скарги, а заяву про усунення її недоліків направив до суду апеляційної інстанції засобами поштового зв`язку лише 24 червня 2024 року, яка була отримана судом 28 червня 2024 року, тобто, після повернення апеляційної скарги.

Разом із тим принагідно відмітити, що копія ухвали про залишення первісної апеляційної скарги без руху була доставлена в електронний кабінет відповідача 05 червня 2024 року о 17:56, а заява про усунення недоліків апеляційної скарги разом із доказами сплати судового збору відправлена відповідачем лише 24 червня 2024 року.

Аргументи відповідача про те, що про пересилання платіжної інструкції з міста Києва до міста Одеси займає тривалий час є неприйнятними, оскільки неналежна організація процесу із оскарження судового рішення з боку відповідальних осіб, виникнення організаційних складнощів у суб`єкта владних повноважень для своєчасного подання апеляційної скарги є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними. Відповідач, що діє від імені держави, як суб`єкт владних повноважень, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від організаційних складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо вчасного подання апеляційної скарги.

Також відповідач не надавав до суду апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження того, що в указаний період були постійні відключення електроенергії, не працював зв`язок, був відсутній доступ до мережі Інтернет тощо.

У світлі доводів відповідача про недопущення зволікань щодо усунення недоліків первісної апеляційної скарги та повторного звернення з апеляційною скаргою колегія суддів ураховує постанову Верховного Суду від 24 липня 2023 року у справі №200/3692/21.

В цьому рішенні суд касаційної інстанції сформував висновок, згідно з яким строк на апеляційне оскарження у разі повторного подання апеляційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов:

- первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження;

- повторне подання апеляційної скарги відбулось в межах строку апеляційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань;

- скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою;

- доведено, що повернення попередньо поданих апеляційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником;

- наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.

Таким чином право відповідача на повторне звернення з апеляційною скаргою після її повернення не є абсолютним й, окрім його реалізації без зайвих зволікань, скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої апеляційної скарги відбулося з причин, які об`єктивно не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2022 року у справі №380/17601/21.

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

На тлі зазначеного доречно також звернути увагу на сформований Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 160/6211/21 правовий висновок, відповідно до якого встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого законом або судом проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень або судове рішення отримують додаткову легітимність (стабільність) та не передбачатимуть можливості перегляду (скасування), а правові наслідки їх прийняття (вчинення) не будуть відмінені. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, а також судового рішення. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, наявності фундаментальної судової помилки, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

Колегія суддів уважає, що у поданій до суду апеляційної інстанції заяві відповідачем не було наведено підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, які є об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення, або були пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами.

Навпаки, обставини, про які зазначає скаржник, свідчать, що порушення строку апеляційного оскарження відбулося з причин, які безпосередньо залежали від його волі, а саме, невчасного надання до суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору, які з незрозумілих причин були направлені до апеляційного суду через місяць після його фактичної сплати. Будь-яких аргументованих пояснень, які підтверджені належними доказами, чому більше місяця часу докази про сплату судового збору не направлялися до суду апеляційної інстанції, відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Ураховуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, за відсутності причин, які б свідчили про поважність пропуску такого строку, правильно застосував положення пункту 4 частини першої статті 299 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції постановлено законну та обґрунтовану ухвалу, з дотриманням норм процесуального права, і Суд не знайшов підстав для її скасування чи зміни, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ

З огляду на результат касаційного розгляду справи судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року у справі № 420/2679/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов М.В. Білак Л.О. Єресько