Справа № 640/8181/22
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2025-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року справа №640/8181/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної охорони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління державної охорони України, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління державної охорони України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у запас Служби безпеки України.

- стягнути з Управління державної охорони України (, м. Київ, вул. Богомольця, 8) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (з 21.09.2019) по день фактичного розрахунку (03.05.2022) в сумі 1 140 826, 68 грн. (один мільйон сто сорок тисяч вісімсот двадцять шість гривень шістдесят вісім копійок).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Управління державної охорони України не здійснило належний розрахунок у день звільнення позивача, чим порушило законодавчі вимоги та завдало останньому майнових втрат.

Позивач наголошує, що під час звільнення він мав право на грошову компенсацію за 132 невикористаних дні щорічної основної відпустки за період з 2008 по 2019 роки, з яких за 81 день щорічної основної відпустки за 2018 - 2019 роки була виплачена грошова компенсація під час звільнення, а за 51 день - не виплачена. Стверджує, що УДО України здійснило необхідний розрахунок за 51 день невикористаної щорічної основної відпустки лише 03.05.2022 на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, яке набрало законної сили, що призвело до затримки виплати у 966 днів.

На думку позивача, така затримка є безпідставною та незаконною. Позивач посилається на статтю 117 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої у разі несвоєчасної виплати належних сум працівнику має бути виплачена компенсація у вигляді середнього заробітку за весь час затримки. Виходячи з цього, позивач просить суд стягнути з Управління державної охорони України середній розмір грошового забезпечення за період з 21.09.2019 по 03.05.2022, що складає 1 140 826,68 грн.

Позивач зазначає, що звертався, через свого представника, до відповідача з вимогою здійснити відповідний розрахунок, однак його запит залишився проігнорованим.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у цій справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.06.2022 (суддя Васильченко І.П.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

29.06.2022 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з актуальною судовою практикою. На думку відповідача, вимога позивача про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні суперечить чинному законодавству та не може бути задоволена.

Відповідач зазначає, що позивача було звільнено з військової служби 20.09.2019 на підставі наказу №665-ос/дск, відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". У день звільнення позивачу було виплачено грошову компенсацію за 36 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік та за 45 днів - 2019 року.

Відповідач звертає увагу на те, що питання виплати компенсації за невикористані дні відпустки за період 2009 2011, 2017 роки було предметом судового розгляду у справі №640/27294/20. Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2022 УДО України було зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за 51 день невикористаної відпустки, що було виконано відповідачем.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку, відповідач наголошує, що позивач звернувся зі своєю заявою щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки майже через рік після звільнення, його вимога про компенсацію у сумі 1140826,68 грн майже в три рази перевищує належну при звільненні суму, що, на думку останнього, не може вважатись розумним, справедливим, пропорційним та співмірним.

Крім того, відповідач зазначає, що правовідносини між ним та позивачем регулюються спеціальними законодавчими актами, такими як Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", які не передбачають застосування Кодексу законів про працю до випадків затримки розрахунку при звільненні військовослужбовців.

Відповідач також посилається на судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду, відповідно до якої суд має право зменшити розмір відшкодування, якщо він є непропорційним та неспівмірним із фактичними майновими втратами позивача.

З огляду на наведене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі та врахувати висновки судової практики щодо необхідності застосування принципу співмірності та справедливості при визначенні розміру можливого відшкодування.

08.07.2022 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач наполягає на тому, що УДО України не наведено жодного аргументу та не надано суду жодного доказу на спростування або зменшення заявлених позовних вимог, а навпаки визнано позовні вимоги. Просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

05.09.2022 відповідачем до Окружного адміністративного суду міста Києва подано заперечення на відповідь на відзив.

08.09.2022 позивачем подано до Окружного адміністративного суду міста Києва відповідь на заперечення відповідача.

Законом України від 13.12.2022 №2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14.12.2022 вказаний Закон був опублікований в газеті "Голос України" №254 та набрав чинності 15.12.2022.

01.09.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли матеріали цієї адміністративної справи та за результатом автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Василенко Г.Ю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято адміністративну справу до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Василенко Г.Ю. та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем було подано до суду відзив на позов, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав аналогічним тим, що були зазначені у відзиві, поданому до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Позивачем було подано до суду відповідь на відзив.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до закінчення дії в Україні правового режиму воєнного стану.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 перебував на службі в Управлінні державної охорони України з 27.10.1995 по 20.09.2019.

Наказом УДО України від 20.09.2019 №665-ос/дск «Щодо особового складу» підполковника ОСОБА_1 звільнено у запас Служби безпеки України. Загальна вислуга років ОСОБА_1 складає: 37 років 03 місяці 05 днів.

Згідно з довідкою Управління державної охорони України про надання відпусток з 2008 по 2019 роки ОСОБА_1 від 20.08.2020 позивач має 51 день невикористаної щорічної основної відпустки, зокрема, за 2009 рік (11 днів), 2010 рік (10 днів), 2011 рік (10 днів), 2017 рік (20 днів), за які грошова компенсація ОСОБА_1 під час звільнення виплачена не була.

Позивач 20.08.2020 звернувся із заявою до УДО України щодо виплати грошової компенсації за невикористану основну відпустку за весь період військової служби в УДО України виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.09.2019 (середньоденне грошове забезпечення в розмірі 1180,98 грн.).

Листом від 11.09.2020 Управлінням Державної охорони України проінформовано позивача про те, що йому під час звільнення було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2018-2019 роки, а підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 51 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за 2009-2011, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.09.2019 відсутні.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №640/27294/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління державної охорони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільнені грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період 2009-2011, 2017 років (51 день).

Зобов`язано Управління державної охорони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 51 (п`ятдесят один) день невикористаної щорічної основної відпустки за 2009-2011, 2017 роки, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №640/27294/20 не було оскаржено в порядку апеляційного провадження та набрало законної сили 11.02.2022.

03.05.2022 УДО України перераховано на банківський рахунок позивача грошову компенсацію за 51 день невикористаної щорічної основної відпустки за період 2009 2011, 2017 роки в розмірі 50423,88 грн.

Отже, фактичний розрахунок з позивачем за 51 день невикористаної щорічної основної відпустки за період 2009 2011, 2017 роки відбувся не в день звільнення позивача (20.09.2019), а після спливу 966 днів після звільнення зі служби, а саме 03.05.2022.

05.05.2022 представник позивача письмово звернувся до УДО України з проханням сплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21.09.2019 по 03.05.2022 згідно з вимогами статті 117 КЗпП України. Відповідачем не надано відповіді на запит позивача та не сплачено його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у цій справі.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 10, 11 Закону України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» державна охорона здійснюється Управлінням державної охорони України.

Управління державної охорони України є державним правоохоронним органом спеціального призначення, підпорядкованим Президентові України та підконтрольним Верховній Раді України.

За приписами статті 16 Закону України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» передбачено, що кадри Управління державної охорони України складаються з військовослужбовців, прийнятих на військову службу в Управління державної охорони України за контрактом, військовослужбовців строкової служби, а також працівників, які уклали з Управлінням державної охорони України трудовий договір (контракт).

На військовослужбовців Управління державної охорони України поширюється законодавство України, що встановлює загальний порядок і умови проходження військової служби.

Умови праці працівників Управління державної охорони України визначаються законодавством України про працю та укладеним трудовим договором (контрактом).

Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. Проте ці питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15. Вказана правова позиція була підтримана в подальшому Верховним Судом, зокрема, в постановах від 18 квітня 2019 року у справі №806/889/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17, від 06 березня 2020 року по справі №1240/2162/18, від 03 червня 2020 року по справі №809/366/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписи Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Таким чином, суд відхиляє твердження відповідача про непоширення на спірні правовідносини положень статей 116, 117 КЗпП України.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, яка діяла на дату звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції, яка діяла на дату звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України (у редакції, яка діяла, коли відповідач виплатив заборговану суму грошового забезпечення) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з вищевикладених норм, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на службі в Управлінні державної охорони України з 27.10.1995 по 20.09.2019.

Наказом УДО України від 20.09.2019 №665-ос/дск «Щодо особового складу» підполковника ОСОБА_1 звільнено у запас Служби безпеки України. Загальна вислуга років ОСОБА_1 складає: 37 років 03 місяці 05 днів.

Згідно з довідкою Управління державної охорони України про надання відпусток з 2008 по 2019 роки ОСОБА_1 від 20.08.2020 позивач має 51 день невикористаної щорічної основної відпустки, зокрема, за 2009 рік (11 днів), 2010 рік (10 днів), 2011 рік (10 днів), 2017 рік (20 днів), за які грошова компенсація ОСОБА_1 під час звільнення виплачена не була.

Позивач 20.08.2020 звернувся із заявою до УДО України щодо виплати грошової компенсації за невикористану основну відпустку за весь період військової служби в УДО України виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.09.2019 (середньоденне грошове забезпечення в розмірі 1180,98 грн.).

Листом від 11.09.2020 Управлінням Державної охорони України проінформовано позивача про те, що йому під час звільнення було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2018-2019 роки, а підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 51 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за 2009-2011, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.09.2019 відсутні.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №640/27294/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління державної охорони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільнені грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період 2009-2011, 2017 років (51 день).

Зобов`язано Управління державної охорони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 51 (п`ятдесят один) день невикористаної щорічної основної відпустки за 2009-2011, 2017 роки, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №640/27294/20 не було оскаржено в порядку апеляційного провадження та набрало законної сили 11.02.2022.

03.05.2022 УДО України перераховано на банківський рахунок позивача грошову компенсацію за 51 день невикористаної щорічної основної відпустки за період 2009 2011, 2017 роки в розмірі 50423,88 грн.

Отже, фактичний розрахунок з позивачем за 51 день невикористаної щорічної основної відпустки за період 2009 2011, 2017 роки відбувся не в день звільнення позивача (20.09.2019), а після спливу 966 днів після звільнення зі служби, а саме 03.05.2022.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем не заперечується факт непроведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні зі служби.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо непроведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні позивача з військової служби у запас Служби безпеки України.

Суд зазначає, що непроведення остаточного повного розрахунку з працівником під час його звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням встановлених вище обставин, період затримки (прострочення) виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення складає 966 днів (з 21.09.2019 по 03.05.2022).

05.05.2022 представник позивача письмово звернувся до УДО України з проханням сплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21.09.2019 по 03.05.2022 згідно з вимогами статті 117 КЗпП України. Відповідачем не надано відповіді на запит позивача та не сплачено його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відзиві на позовну заяву відповідач наголошує на необхідності врахування висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, зокрема висновків стосовно співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених ним до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначені Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, наведені нормативно - правові акти не містять в собі положень, які б врегульовували порядок обчислення грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

З огляду на зазначене, суд застосовує до спірних правовідносин постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З системного аналізу вищенаведених норм вбачається, що середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки УДО України від 24.06.2022 №103 вбачається, що загальна сума заробітної плати за останні два повні місяці (липень, серпень 2019 року) проходження служби позивача становить 73220,50 грн, у тому числі за 31 день у липні 2019 року 36610,25 грн, за 31 день у серпні 2019 року 36610,25 грн. Сума середньоденної заробітної плати позивача складає 1180,98 грн.

Зважаючи на кількість днів у період з дня звільнення позивача по день остаточного розрахунку, який складає 966 день, то розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку становить 1 140 826, 68 грн (1180,98 грн х 966 день).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підсумувала, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13ц.

Крім того у вищевказаній постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що сума виплаченої компенсації за невикористану основну щорічну відпустку на підставі рішення суду (50423,88 грн) є меншою порівняно із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку (1 140 826, 68 грн), що очевидно є неспівмірним та порушує баланс справедливості, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

При цьому суд бере до уваги істотність частки невиплаченої суми порівняно із середнім заробітком за несвоєчасний розрахунок; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16, яка є обов`язковою для всіх судів України.

Враховуючи викладене, а також те, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні перевищує суму грошової компенсації вартості за невикористану основну щорічну відпустку, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності, та стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 21.09.2019 по 03.05.2022 в розмірі 100% від суми грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, що становить 50423,88 грн.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі № 480/3354/19.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Всупереч наведеним вимогам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення проти позову.

На підставі вищевикладеного, проаналізувавши норми законодавства та надавши оцінку наявним доказам у справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати зі сплати судового збору присудженню з відповідача не підлягають.

Щодо клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Як убачається з матеріалів справи, між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Чучковських» укладено договір про надання професійної правничої допомоги №7 від 03.02.2022.

Згідно з додаткової угоди №1 від 06.05.2022 до договору №7 від 03.02.2022 визначено, що вартість послуг за надання правової допомоги згідно з договору 03.02.2022 становить 30000 гривень, з розрахунку 5000 гривень за одну годину роботи адвоката Адвокатського об`єднання.

Також представником позивача подано ордер АІ № 1213609 від 03.02.2022, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2203/10 від 27.02.2003, акт-рахунок надання послуг № 7/1 від 02.06.2022, прибутковий касовий ордер №3 від 02.06.2022.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечив проти відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки, на його думку, вбачається сумнів щодо існування об`єктивної необхідності здійснення деяких витрат, зазначених у акті-рахунку наданих послуг № 7/1 від 03.02.2022, а вартість годин роботи представника позивача в будь-якому разі є надмірною та необґрунтованою.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

У пункті 269 Рішення цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Проаналізувавши подані документи та матеріали справи, суд зазначає, що наведені докази підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу в адміністративній справі, водночас вони є очевидно неспівмірними зі складністю наданих адвокатом обсягом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, оскільки не наведено достатнього обґрунтування щодо витраченого часу та значної вартості наданих послуг.

Суд наголошує на тому, що предмет даного спору відноситься до справ незначної складності та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт, з огляду на сталу практику судів зі спірних правовідносин. Процесуальні документи у даній категорії справ є однотипними, а тому, також не потребують значної затрати часу.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши матеріали справи, беручи до уваги категорію складності цієї справи, наявність усталеної судової практики щодо спірних правовідносин, необґрунтованість частини заявлених до відшкодування витрат, часткове задоволення позову, суд вважає, що у даному випадку співмірною є сума 10000,00 грн, яка підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у даній справі.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246 КАС України суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління державної охорони України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у запас Служби безпеки України.

Стягнути з Управління державної охорони України на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (з 21.09.2019) по день фактичного розрахунку (по 03.05.2022) в сумі 50423,88 грн (п`ятдесят тисяч чотириста двадцять три гривні 88 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління державної охорони України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.