Справа № 640/3560/20
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3560/20 Головуючий у І інстанції - Іщук І.О.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Бужак Н.П., Мєзєнцева Є.І.,

при секретарі: Руденко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління ДПС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мініс» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, в якому просило суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві щодо невнесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування ТОВ «Мініс» суми податку на додану вартість за грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн;

- стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь ТОВ «Мініс» заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за грудень 2012 року та січень 2013 року;

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної податкової служби у місті Києві щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Мініс» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень);

Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень), нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Головне управління ДПС у м. Києві звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у м. Києві посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року скасовано.

Провадження у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заборгованості - закрито.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мініс» звернулося з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року.

Постановою Верховного суду від 16 травня 2023 року, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» задоволено частково.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року в частині закриття провадження у справі № 640/3560/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року скасовано.

Справу № 640/3560/20 в цій частині направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року залишено без змін.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 21 червня 2023 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень), нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року - без змін.

Постановою Верховного суду від 21 березня 2024 року касаційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві задоволено частково.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2023 року скасовано, а справу № 640/3560/20 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2024 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 29 травня 2025 року касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задоволено частково.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2024 року у справі № 640/3560/20 скасовано.

Вказану справу направлено до Шостого апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2025 року прийнято до провадження справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління ДПС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нарахованої за період грудень 2012 року та січень 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Мініс» подано до податкового органу декларацію з податку на додану вартість за грудень 2012 року, січень 2013 року та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування.

Проте, податковим органом не складено відповідного висновку про суму податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню ТОВ «Мініс», та не включено до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування ТОВ «Мініс» () суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн.

У зв`язку з невключенням до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування даних про Позивача, останній звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, в якому просив зобов`язати податковий орган внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування Позивачу суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень) та стягнути з Державного бюджету України на користь Позивача пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30 квітня 2013 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 2 465 374,50 грн., а також та встановити контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Відповідача подати до суду звіт про виконання постанови суду у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 826/3463/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року, позов ТОВ «Мініс» задоволено: зобов`язано Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Мініс» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень) та стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30 квітня 2013 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 2 465 374,50 грн (два мільйона чотириста шістдесят п`ять тисяч триста сімдесят чотири гривні).

Крім того, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року зобов`язано податковий орган подати звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у місячний строк з моменту отримання копії даної ухвали.

Відповідно до копії адвокатського запиту від 11 грудня 2019 року вих.№ 133-19, представник Позивача звернувся до Державної податкової служби України з проханням повідомити його про причини невиконання судового рішення по справі № 826/3463/18, яке набрало законної сили, та повідомити про необхідні дії, які Позивачеві необхідно вчинити для отримання відшкодування суми податку на додану вартість за період - грудень 2012 року та січень 2013 року, у розмірі 5 687 408,00 грн.

Головне управління ДПС у м. Києві листом від 27 грудня 2019 року № 1396/АДВ/26-15-43-2-04 на адвокатський запит від 11 грудня 2019 року повідомило про те, що не вносить інформацію до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та Єдиного реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, та не є розпорядником зазначених реєстрів. Водночас, на даний час чинним законодавством не передбачено порядок ведення, механізму відшкодування сум ПДВ, внесених до Тимчасового реєстру, та структуру такого реєстру. Крім того Головне управління ДПС у м. Києві зазначило про те, що невиконання судового рішення мало місце із поважних причин, а саме у зв`язку з реорганізаційними питаннями, оскільки обов`язок щодо виконання рішення суду та подання відповідного звіту було покладено на Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, яка станом на дату набрання рішенням у справі № 826/3463/18 законної сили, такі функції не здійснювала.

У зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, що набрало законної сили та невідшкодуванням податку на додану вартість з Державного бюджету України у розмірі 5 687 408,00 грн, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління ДПС у м. Києві за наслідками розгляду справи № 826/3463/18 не вчинив жодних дій щодо внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн, тому з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2019 року по справі № 826/7380/15 наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року.

Закриваючи провадження у справі колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від від 27 жовтня 2020 року дійшла висновку, що Позивач, звертаючись з новим позовом, фактично просить суд зобов`язати податковий орган виконати рішення суду в іншій справі (№ 826/3463/18), відповідно до якого контролюючий орган зобов`язано внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування позивачеві суми податку на додану вартість.

Постановою Верховного Суду від 16 травня 2023 року скасовано вказану постанову суду апеляційної інстанції від 27 жовтня 2020 року в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість, а справу у вказаній частині направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував, що у цій справі заявлено не лише вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо невнесення до Реєстру заяв на повернення суми бюджетного відшкодування (що вже було предметом розгляду у справі № 826/3463/18), а й окрему вимогу про безпосереднє стягнення коштів, яка ще не розглядалася в межах згаданої справи.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2023 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року в частині позовних вимог щодо стягнення бюджетного відшкодування залишено без змін.

Верховний Суд постановою від 21 березня 2024 року скасовано зазначену у попередньому абзаці постанову апеляційного суду, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав на необхідність дослідження питання дотримання Позивачем строку звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків шляхом стягнення відповідних сум у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням податку на додану вартість державою з урахуванням усталеної судової практики.

За результатами нового розгляду постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2024 року залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення бюджетного відшкодування.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 28 травня 2024 року зазначила, що станом на час розгляду справи Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не працює. Крім того, чинним законодавством не передбачено механізм відшкодування сум податку на додану вартість, включену до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, та структури такого реєстру.

У зв`язку з цим ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права Позивача, є стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь Позивача заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 28 травня 2024 року відхилила доводи податкового органу, і зазначила що строк на звернення до суду з даним позовом слід обраховувати з моменту виникнення у Позивача права на отримання бюджетного відшкодування, оскільки питання про наявність у нього права на таке відшкодування вирішено в рамках справи № 826/3463/18, тоді як позов у межах справи, яка розглядається, обумовлено виключно невиконанням податковим органом рішення суду, що набрало законної сили.

Верховний Суд у постанові від 29 травня 2025 року у даній адміністративній справі звернув увагу, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 140/1770/19 чітко зазначила, що такі обставини, як зміна правового регулювання або способу захисту порушеного права, не скасовують самого факту пропущення строку звернення до суду. Вказані обставини можуть бути підставою лише для поновлення пропущеного строку, якщо Позивач відповідним чином заявив таке клопотання та довів поважність причин такого пропуску.

Таким чином, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 28 травня 2024 року мала спочатку чітко встановити, чи дійсно строк звернення до суду був пропущений Позивачем, а потім, у разі підтвердження цього факту, оцінити поважність причин такого пропуску з урахуванням наведених вище критеріїв.

Проте, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 28 травня 2024 року цього не зробила, не визначивши чітко юридичний факт пропущення строку звернення та не перевіривши, чи було заявлене Позивачем клопотання про поновлення такого строку.

Отже, питання дотримання строку звернення до суду та наявності підстав для поновлення строку (у разі його пропуску), як не встановленої обставини при розгляді справи, вже було фактичною підставою направлення справи на новий розгляд Верховним Судом. Проте фактично колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 28 травня 2024 року не дотрималася наведених вище вимог статті 353 КАС України й не врахувала також мотивів, за яких справа направлялась на новий розгляд.

На підставі вищевикладеного, керуючись нормами права, що підлягають застосуванню у цій справі, зважаючи на викладену Великою Палатою Верховного Суду позицію, зокрема у справі № 140/1770/19, яка лягла фактично в основу попереднього направлення справи на новий розгляд Верховним Судом, а також з огляду на відсутність у суду касаційної інстанції повноважень щодо встановлення обставин у справі та оцінки доказів, Верховний Суд у постанові від 29 травня 2025 року дійшов висновку про необхідність передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки під час розгляду справи не перевірено важливих доводів Скаржника й не враховано відповідних висновків Великої Палати Верховного Суду для цілей розгляду цієї справи.

Згідно з частиною шостою ст. 353 Кодексу адміністративного судочинства України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На виконання вимог Верховного Суду, для повного та всебічного з`ясування обставин у даній адміністративній справі слід дослідити питання дотримання строку звернення до суду та наявності підстав для поновлення строку (у разі його пропуску).

Щодо строку звернення до суду, то Відповідачем зазначено, що ТОВ «Мініс» звернулося з позовною заявою у межах даної адміністративної справи 14 лютого 2020 року.

При цьому, як зазначено у позовній заяві, у лютому 2018 року у зв?язку з тим, що ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві не виконало вимогу закону стосовно включення до Реєстру заяв про повернення сум бюджетного відшкодування ПДВ (далі - Реєстр) необхідних даних про Позивача, ТОВ «Мініс» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом (справа № 826/3463/18) до ДПІ Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, ГУ ДКСУ у м. Києві, у якому просило зобов?язати ДПІ внести до Реєстру необхідні дані щодо відшкодування Позивачу суми ПДВ за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн, стягнути пеню за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30.04.2013 по 21.12.2018 у розмірі 2 465 374,50 грн.

Отже, на переконання Відповідача Позивач знав про існування бюджетної заборгованості з боку контролюючого органу з лютого 2018 року.

На підставі вищевикладеного, Відповідач вказав, що очевидним є той факт, що період з лютого 2018 по 14 лютого 2020 року (дата подання позовної заяви у даній адміністративній справі) значно перевищує 6 місяців, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19, свідчить про те, що ТОВ «Мініс» звернулося з позовною заявою у даній адміністративній справі із значним порушенням положень частини 2 статті 122 КАС України, у якій передбачено загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

Колегія суддів звертає увагу, що частинами 2, 3 статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) не містить прямої норми, яка б визначала строки звернення до суду із вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням податку на додану вартість державою.

Строк давності у 1095 днів, встановлений статтею 102 ПК України, поширюється, зокрема, на право контролюючого органу щодо проведення перевірки та самостійного визначення суми грошових зобов`язань (пункт 102.1); стягнення податкового боргу (пункт 102.4); право платника податків на подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування (пункт 102.5); право платника податків на оскарження в суді податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу (пункт 56.18 статті 56).

При цьому, положення пункту 102.5 статті 102 ПК України не регулюють питань строків звернення до адміністративного суду, а встановлюють лише строк для подання платником податків заяви до контролюючого органу про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом.

У разі ж несвоєчасного відшкодування заборгованості з податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, платник, звертаючись до суду, фактично просить захистити його право на отримання зазначених коштів, які залишаються невиплаченими у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень комплексу покладених на нього обов`язків. Таким чином, предметом оскарження у такому випадку є відповідна бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а отже, положення статті 102 ПК України, до яких відсилає пункт 56.18 статті 56 цього Кодексу, застосовуватись не можуть.

Враховуючи наведене, стаття 102 ПК України, у тому числі й пункт 102.5 цієї статті, не є тим «іншим законом», яким встановлені спеціальні строки звернення до суду із вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку із несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості з ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, а тому підлягають застосуванню положення частини 2 статті 122 КАС України, якою встановлений загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

Отже, платник податку на додану вартість може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19, від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18, від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20.

На переконання Великої Палати Верховного Суду, зміна правового регулювання, зміна Верховним Судом способу захисту порушеного права та підтверджені у встановленому порядку фактичні обставини щодо неможливості реалізації права особою, перелік спрямованих нею на досягнення цієї мети заходів підлягають оцінці судом за заявою Позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду в кожному конкретному випадку при з`ясуванні поважності причин пропуску цього строку.

Таким чином, відповідно до вищевикладеного, на початку 2023 року відбулася зміна судової практики, згідно з якою було визначено, що для звернення до суду із позовом у зв`язку із несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості з ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, встановлюється загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду на підставі частини другої статті 122 КАС України.

Разом з тим, Позивач звернувся із вищезазначеним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва ще 14 лютого 2020 року, тобто за три роки до зміни судової практики щодо застосування процесуального строку на звернення до суду постановами Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19 та від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18, у зв`язку з чим факт звернення до суду з метою захисту порушених прав Позивача відбувся задовго до зміни підходу до обчислення строку звернення до суду.

Колегія суддів звертає увагу, що зміна сталої судової практики Верховного Суду може розглядатися судами як поважна причина для поновлення строків звернення до суду, про що було зазначено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема у постанові від 30 червня 2022 року у справі № 1.380.2019.004460.

Так, Верховний Суд у вказаній вище справі зазначив, що суди повинні уникати випадків правового пуризму, зокрема скасування правомірних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи судом апеляційної та/або касаційної інстанції змінилось юридичне тлумачення відповідної правової норми.

Зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Зокрема, задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

Враховуючи зазначене, колегія суддів у даній адміністративній справі дійшла висновку, що Позивач мав достатньо обґрунтовані правомірні очікування, що строк звернення до суду ним був дотриманий, оскільки не знав та не міг бути обізнаним про те, що через майже три роки (у січні 2023 року) судова практика зазнає кардинальних змін в частині застосування строків звернення до суду у справах подібної категорії.

Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував строки звернення до суду у аспекті пункту 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини (далі - ЄКПЛ), тобто в розумінні права на справедливий судовий розгляд.

Для цілей розв`язання одного зі спірних у цій справі питань необхідно звернути увагу на відповідне тлумачення ЄСПЛ, що наводилось в останніх його рішеннях з означеного питання.

Так, узагальнюючи висновки ЄСПЛ у рішеннях від 13 лютого 2024 року у справі "Янна-Цвікера та Янна проти Швейцарії" та від 9 листопада 2023 року у справі "Легрос та інші проти Франції" (у якій ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6 ЄКПЛ тих підстав, що відхилення апеляцій заявників, поданих до зміни прецедентного права, шляхом ретроактивного застосування нового кінцевого строку не було передбачуваним), слід зазначити, що:

- право на доступ до суду є одним з аспектів права на справедливий розгляд, гарантований пунктом 1 статті 6 ЄКПЛ. Право на доступ до суду має бути "практичним і ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним". Гарантії доступу до суду застосовуються з таким самим ступенем сили до приватних спорів, як і до тих, у яких бере участь держава. Однак право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які не обмежують і не зменшують доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, що порушується сама суть права. Крім того, обмеження не буде сумісним зі статтею 6 пункту 1 ЄКПЛ, якщо воно не переслідує законну мету і якщо немає розумного співвідношення пропорційності між використаними засобами та метою, яку прагнуть досягти. Наприклад, право на доступ до суду порушується, коли правила перестають служити цілям правової визначеності та належного відправлення правосуддя та утворюють свого роду перешкоду, яка заважає учаснику судового процесу отримати розгляд його або її справи по суті уповноваженим судом. Застосовані обмеження не повинні обмежувати або скорочувати доступ, наданий особі, таким чином або до такої міри, щоб порушити саму суть права.

- ефективність права на доступ до суду, зокрема щодо правил оформлення, оскарження та строків давності, забезпечується доступністю, ясністю та передбачуваністю правових положень і прецедентного права. Водночас правила, що стосуються форми і строків, яких необхідно дотримуватися при поданні апеляції, або їх застосування не повинні перешкоджати учаснику судового процесу скористатися доступним засобом правового захисту. У зв`язку з цим важливе значення має питання про те, чи був заявник представлений під час процедури та чи продемонстрував він сам та/або його законний представник сумлінність, необхідну для виконання відповідних процесуальних дій. Обмеження доступу до суду є непропорційним, якщо неприйнятність апеляції є результатом приписування заявникові провини, за яку він не несе об`єктивної відповідальності.

Отже, в контексті наведеного тлумачення ЄСПЛ, реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Безумовно, що саме на етапі зародження конкретної категорії спорів має бути й сформована чітка судова практика щодо строку звернення, яка б надавала особі можливість передбачити наслідки своєї поведінки.

Строки звернення до суду служать кільком цілям, які включають забезпечення юридичної визначеності та остаточності. Судове тлумачення, особливо щодо строків звернення до суду яке є сталим та послідовним, можна вважати розумно передбачуваним. А тому передбачуваність судової практики є фундаментальним елементом правової визначеності.

Зміна ж судової практики, особливо в рамках скорочення строку звернення до суду, в спорах з суб`єктами владних повноважень без зміни закону має мати вагомі причини, які мають бути продиктовані перш за все змінами, що відбулись в суспільних відносинах, та інтересами суспільства в цілому. Проте зміна такої практики не має суперечити цілям ЄКПЛ, особливо не може бути перепоною при реалізації права на справедливий судовий розгляд судом, частиною якого є доступ до суду.

При цьому, затримки з відшкодуванням бюджетної заборгованості також були предметом аналізу Європейського суду з прав людини.

Так, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Інтерсплав проти України" (від 09 січня 2007 року, заява № 803/02) наголосив на необхідності усунення цієї проблеми як такої, що порушує статтю 1 Першого протоколу до ЄКПЛ. ЄСПЛ зазначив, що заявник мав легітимне очікування на отримання відшкодування ПДВ та компенсації за затримку його виплати, що підпадало під захист права на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу.

Зокрема, ЄСПЛ встановив, що починаючи з квітня 1998 року відшкодування ПДВ систематично затримувалося, попри відсутність заперечень державними органами щодо права заявника на отримання таких сум. Хоча національні суди ухвалювали рішення на користь заявника, податкова служба продовжувала затримувати виплати, що спричиняло надмірний тягар для заявника. ЄСПЛ визнав, що такі дії порушили "справедливий баланс" між інтересами держави та захистом права заявника на володіння майном. Суд також підкреслив, що держава не забезпечила ефективних засобів запобігання чи припинення такої практики, а також не надала жодних підстав для затримок відшкодування та компенсації. Ця ситуація створила стан невизначеності щодо часу повернення коштів, що порушувало права заявника, гарантовані ЄКПЛ.

Таким чином, затримки у відшкодуванні ПДВ та відсутність дієвих механізмів їх усунення призвели до порушення права заявника на мирне володіння майном, закріпленого у статті 1 Першого протоколу до ЄКПЛ.

Колегія суддів також звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18, в якій зазначено, що запровадження строків звернення до суду слугує меті досягнення правової визначеності щодо правомірності акта (рішення, дії, бездіяльності) держави в особі її органів; після спливу строків правовідносини набувають ознак стабільності.

Як вбачається з викладеного вище обґрунтування, у разі залишення без розгляду внаслідок спливу строку звернення до суду позову щодо реалізації права на бюджетне відшкодування/стягнення пені право особи на підтверджену судом суму такого відшкодування не вичерпується, а протиправна поведінка держави не легітимізується.

Отже, питання дотримання строку звернення до суду, що виникло у зв`язку зі зміною судової практики щодо визначення такого строку, не може призводити до висновку про безпідставність виплати сум бюджетного відшкодування, яке фактично мало бути сплачене контролюючим органом без судового втручання.

Для повного та всебічного з`ясування обставин у даній адміністративній справі ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року, зокрема визнано явку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» в суді апеляційної інстанції обов`язковою.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Мініс» подати клопотання про поновлення строку звернення до суду та/або надати письмові пояснення з урахуванням висновків, наведених в постанові Верховного Суду у постанові від 29 травня 2025 року у даній адміністративній справі.

Визначено, що зазначене клопотання (письмові пояснення) надати в строк до 25 липня 2025 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду (м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корпус 30, суддя Мельничук В.П.).

Відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління ДПС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості до 29 липня 2025 року.

Копію ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Мініс» отримано через електронний кабінет 09.07.2025 року, що підтверджується відповідною довідкою.

Також, Позивачу засобами поштового зв`язку було надіслано копію ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року, (номер відправлення Укрпошти 048) за якою його зобов`язано було подати клопотання про поновлення строку звернення до суду та/або надати письмові пояснення з урахуванням висновків, наведених в постанові Верховного Суду у постанові від 29 травня 2025 року у даній адміністративній справі.

Зазначене відправлення було повернуто з відповідною довідкою Укрпошти ф.20 «Про причини повернення/досилання» - за закінченням терміну зберігання.

29 липня 2025 року розгляд справи було призначено на 12 серпня 2025 року.

Проте, ані станом на 29 липня 2025 року, ані станом на 12 серпня 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Мініс» витребувані докази надано не було.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» застосовано захід процесуального примусу шляхом накладення штрафу в порядку частини першої статті 149 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року повторно зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Мініс» подати клопотання про поновлення строку звернення до суду та/або надати письмові пояснення з урахуванням висновків, наведених в постанові Верховного Суду у постанові від 29 травня 2025 року у даній адміністративній справі.

Визначено, що зазначене клопотання (письмові пояснення) надати в строк до 12 вересня 2025 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду (м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корпус 30, суддя Мельничук В.П.).

Відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління ДПС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості на 23 вересня 2025 року.

11 вересня 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Шостого апеляційного адміністративного суду подано письмові пояснення щодо дотримання строку звернення до суду.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Мініс» зазначено, що ним було подано до податкового органу декларацію з податку на додану вартість за грудень 2012 року, січень 2013 року та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування.

Проте, податковим органом не складено відповідного висновку про суму податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню ТОВ «Мініс», та не включено до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування ТОВ «Мініс» () суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн.

У зв`язку з невключенням до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування даних Позивача, останній у лютому 2018 року звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, в якому просив зобов`язати податковий орган внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування Позивачу суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень) та стягнути з Державного бюджету України на користь Позивача пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30 квітня 2013 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 2 465 374,50 грн., а також та встановити контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Відповідача подати до суду звіт про виконання постанови суду у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили.

Як зазначено Відповідачем, очевидним є той факт, що період з лютого 2018 по 14 лютого 2020 року (дата подання позовної заяви у даній адміністративній справі) значно перевищує 6 місяців, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19, свідчить про те, що ТОВ «Мініс» звернулося з позовною заявою у даній адміністративній справі із значним порушенням положень частини 2 статті 122 КАС України, у якій передбачено загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

Проте, колегія суддів, з урахуванням письмових пояснень ТОВ «Мініс» щодо дотримання строку звернення до суду, дійшла висновку про визнання поважними причин пропуску Позивачем строку звернення до суду у зв`язку з тим, що факт звернення до суду з метою захисту порушених прав Позивача (14 лютого 2020 року) відбувся задовго до зміни підходу до обчислення строку звернення до суду (січень 2023 року), що не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у подібних правовідносинах, зокрема у постанові від 06 червня 2025 року у справі № 160/241/20.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 826/3463/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року, позов ТОВ «Мініс» задоволено: зобов`язано Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Мініс» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень) та стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30 квітня 2013 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 2 465 374,50 грн (два мільйона чотириста шістдесят п`ять тисяч триста сімдесят чотири гривні).

Також, ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року, від 30 червня 2021 року, від 17 листопада 2021 року, зобов`язано податковий орган подати звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у місячний строк з моменту отримання копій даних ухвал.

Відповідно до копії адвокатського запиту від 11 грудня 2019 року вих.№ 133-19, представник Позивача звернувся до Державної податкової служби України з проханням повідомити його про причини невиконання судового рішення по справі № 826/3463/18, яке набрало законної сили, та повідомити про необхідні дії, які Позивачеві необхідно вчинити для отримання відшкодування суми податку на додану вартість за період - грудень 2012 року та січень 2013 року, у розмірі 5 687 408,00 грн.

Головне управління ДПС у м. Києві листом від 27 грудня 2019 року № 1396/АДВ/26-15-43-2-04 на адвокатський запит від 11 грудня 2019 року повідомило про те, що не вносить інформацію до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та Єдиного реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, та не є розпорядником зазначених реєстрів. Водночас, на даний час чинним законодавством не передбачено порядок ведення, механізму відшкодування сум ПДВ, внесених до Тимчасового реєстру, та структуру такого реєстру. Крім того Головне управління ДПС у м. Києві зазначило про те, що невиконання судового рішення мало місце із поважних причин, а саме у зв`язку з реорганізаційними питаннями, оскільки обов`язок щодо виконання рішення суду та подання відповідного звіту було покладено на Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, яка станом на дату набрання рішенням у справі № 826/3463/18 законної сили, такі функції не здійснювала.

Таким чином, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, що набрало законної сили та невідшкодуванням податку на додану вартість з Державного бюджету України у розмірі 5 687 408,00 грн, Позивач 14 лютого 2020 року звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Отже, Позивач звернувся до суду з позовною заявою 14 лютого 2020 року, тобто менше ніж через два місяці з дати отримання листа Головного управління ДПС у м. Києві від 27 грудня 2019 року №1396/АДВ/26-15-43-2-04.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що податковий орган не може використовувати пропущений строк звернення до суду для легітимізації своєї бездіяльності та уникнення законних зобов`язань з виплати бюджетного відшкодування, а тому враховуючи подання позовної заяви (14 лютого 2020 року) у найкоротші строки з дати отримання листа № 1396/АДВ/26-15-43-2-04 (27 грудня 2019 року), у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження з вказаних підстав також, оскільки сукупність доводів і обставин, підтверджуються наявними і допустимими доказами на обґрунтування поважності причин пропуску строку.

Щодо наявності/відсутності підстав для задоволення адміністративного позову в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Відповідно до пп. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 ПК України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому oргану податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації (п. 200.7 ст.200 ПК України).

Згідно з пп. 200.7.1 п. 200.7 ст. 200 ПК України формування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування здійснюється на підставі баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Підпунктом 200.7.2 п. 200.7 ст. 200 ПК України визначено, що заяви про повернення сум бюджетного відшкодування автоматично вносяться до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження.

Повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному по рядку відповідно до черговості внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

На підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування орган, що здійсни є казначейське обслуговування бюджетних коштів, після дня набуття статусу узгодженої суми бюджетного відшкодування перераховує таку суму з бюджетного рахунка на рахунок платника податку в обслуговуючому банку/небанківському надавачу платіжних послуг і а/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, протягом п`яти операційних днів (п. 200.13 ст. 200 ПК України).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 826/3463/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року, зобов`язано Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Мініс» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн.

Проте, контролюючим органом станом на грудень 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 826/3463/18 виконано не було.

Щодо доводів Відповідача, що станом на 11 березня 2020 року згідно з ІТС «Податковий Блок» обліковується залишок невідшкодованих сум податку на додану вартість у розмірі 5 661 314 грн, а Позивачем заявлено суму до стягнення у розмірі 5 687 408,00 грн, колегія суддів звертає увагу, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 826/3463/18 (набрало законної сили 05 лютого 2019 року) зобов`язано Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування ТОВ «Мініс» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн, що і заявлена Позивачем у позовній заяві.

Відповідно до пп. 200.7.1 п. 200.7 ст. 200 ПК України на підставі баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється формування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

Згідно з п. 200.15 ст. 200 ПК України у разі коли за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, контролюючий орган не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний внести відповідні дані до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду контролюючий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.

У разі неузгодження контролюючим органом суми податку, заявленої до відшкодування, або її частини зобов`язання з бюджетного відшкодування податку в частині неузгодженої суми виникає з дня закінчення процедури адміністративного або судового оскарження, за результатами якої прийнято рішення на користь платника податків.

Пунктом 200.12 ст. 200 ПК України визначено, що узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та перераховується органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у строки, передбачені пунктом 200.13 цієї статті, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до Державного бюджету України.

На підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, після дня набуття статусу узгодженої суми бюджетного відшкодування перераховує таку суму з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, протягом п`яти операційних днів (пункт 200.13 статті 200 ПК України).

Вказані норми статті 200 ПК України узгоджуються з п.п. 6, 7, 11, 12 Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2017 року № 26 (далі - Порядок № 26).

Відповідно до п. 56 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України до 01 лютого 2017 року центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, формує у хронологічному порядку надходження заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, поданих до 01 лютого 2016 року, за якими станом на 01 січня 2017 року суми ПДВ не відшкодовані з бюджету.

Формування, ведення та офіційне публікування Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеного у цьому пункті, здійснюються в порядку, визначеному статтею 200 цього Кодексу.

Відшкодування узгоджених сум ПДВ, зазначених у такому реєстрі, здійснюється в хронологічному порядку відповідно до черговості надходження заяв про повернення таких сум бюджетного відшкодування ПДВ в межах сум, визначених законом про Державний бюджет на відповідний рік. Розподіл сум бюджетного відшкодування ПДВ, визначених законом про Державний бюджет на відповідний рік, між Тимчасовим реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеним у цьому пункті, та Реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Станом на час розгляду даної адміністративної справи в суді апеляційної інстанції Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування відсутній.

Крім того, Відповідачем в апеляційній скарзі наголошено, що чинним законодавством не передбачено механізм відшкодування сум ПДВ, включених до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, та структури такого реєстру.

Великою палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15 зазначено, що відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05 січня 2000 року) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100)).

За певних обставин «легітимне очікування» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви № 68385/10 та № 71378/10, § 35)).

ЄСПЛ у рішенні у справі «Інтерсплав проти України» від 09 січня 2007 року зазначив, що юридична особа-платник ПДВ мала достатньо підстав сподіватись на відшкодування цього податку, так само як і на компенсацію за затримку його виплати, та встановив, що заявник мав захищений статтею 1 Першого протоколу до Конвенції майновий інтерес (Intersplav v. Ukraine, заява № 803/02, § 31-32). ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справі з огляду на постійні затримки відшкодування і компенсації ПДВ у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, та зазначив, що і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника порушували «справедливий баланс» між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном (§ 40).

Оскільки податкове законодавство передбачає право Позивача на повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ та отримання пені на суму податку, не відшкодовану платнику протягом визначеного законодавством строку, Позивач має майновий інтерес щодо відшкодування з бюджету ПДВ та пені, які охоплюються поняттям «майно» в аспекті частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи наведене та з огляду на те, що такі способи захисту як зобов`язання контролюючого органу надати висновок про підтвердження заявленої платником податків суми бюджетного відшкодування або внести заяву Товариства до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не призведуть до ефективного відновлення права платника податків, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній вище постанові дійшла висновку, що ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права Позивача, є стягнення з Державного бюджету України через ГУ ДКС України у м. Києві на користь Товариства заборгованості бюджету із відшкодування ПДВ та пені, нарахованої на суму такої заборгованості.

Також, аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 2а-2751/10/0870(СН/808/61/16).

Таким чином, Позивач у спірному випадку має право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість, тому висновки Відповідача про його незаконне декларування та про відмову від відшкодування у повному обсязі є необґрунтованими.

Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права Позивача, є стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління ДПС у м. Києві, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування у вказаній частині не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (01601, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» () заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень), нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Н.П. Бужак

Є.І. Мєзєнцев

Повний текст складено 23.09.2025 року.