Справа № 120/9071/25
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2025-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/9071/25

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Н.В.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

24 вересня 2025 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Сапальової Т.В. Капустинського М.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2025 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України (далі також - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року заяву представника Бюро економічної безпеки України про передачу справи за підсудністю задоволено. Адміністративну справу № 120/9071/25 за позовом ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії передати за підсудністю на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 11.07.2025 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції помилково не враховано, що довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи можна визнати документом, що підтверджує зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування при визначенні підсудності розгляду справ за ч.1 ст.25 КАС України.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції правильно зауважив, що частина перша статті 25 КАС України передбачає можливість вибору позивачем суду лише за зареєстрованим місцем проживання (перебування) фізичної особи-позивача, а не за фактичним.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про передачу матеріалів справи до Київського окружного адміністративного суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що дана позовна заява за правилами територіальної підсудності не підсудна Вінницькому окружному адміністративному суду та повинна вирішуватись Київським окружним адміністративним судом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про передачу справи до Київського окружного адміністративного суду, з наступних підстав.

Згідно із частиною 1 статті 125 Конституції України, частиною 1 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом територіальності.

За змістом пункту 3 статті 4 КАС України адміністративний суд це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Отже, належним та компетентним судом в розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил інстанційної, предметної та територіальної підсудності.

Поняття "підсудність" розкривається законодавцем у параграфі 3 глави 2 розділу І КАС України та визначається останнім як територіальна юрисдикція, питання якої врегульовані приписами статтей 25-30 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 26 КАС України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що Кодекс адміністративного судочинства України встановлює декілька видів територіальної підсудності, в тому числі: загальну (залежно від місця проживання чи місцезнаходження відповідача) та альтернативну (за вибором позивача).

Відтак, якщо предметом адміністративного позову є оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної особи, то позивач може застосувати альтернативну підсудність.

Тобто, такий спір може бути розглянуто адміністративним судом за вибором позивача: за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача або за місцезнаходженням відповідача.

За змістом позовної заяви, спір між сторонами стосується оскарження позивачем ОСОБА_1 дій відповідача щодо відмови позивачу у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення станом на 01.01.2025.

Водночас, як слідує із матеріалів справи, місцем реєстрації позивача згідно відмітки в його паспорті громадянина України є: АДРЕСА_1 , а відповідач знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач вказує на те, що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою посадової особи структурного підрозділу з питань соціального захисту населення Тростянецької селищної ради від 23.03.2023 № 520- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а відтак вважає, що ця справа може розглядатися Вінницьким окружним адміністративним судом за місцем його фактичного перебування.

Разом з тим слід зауважити, що частина перша статті 25 КАС України передбачає можливість вибору позивачем суду лише за зареєстрованим місцем проживання (перебування) фізичної особи-позивача, а не за фактичним.

Іншими словами, фактичне місце проживання позивача без реєстрації не може вважатися місцем проживання позивача "зареєстрованим у встановленому законом порядку" для цілей застосування статті 25 КАС України при визначені підсудності такої справи.

Так, відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Наведене вище визначення є місцем проживання в приватноправовому розумінні.

Відносини щодо місця проживання фізичної особи в публічно-правовому розумінні регулюються Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року N 1382-ІV (надалі за текстом - "Закон N 1382-ІV").

У статті ст.3 Закону № 1382-ІV міститься визначення термінів, що вживаються у ньому, зокрема:

місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги;

місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Із 22.11.2014 набрав чинності Закон України від 20 жовтня 2014 року "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

За змістом положень ч.1 ст.4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Форма довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" (далі Постанова № 509).

Відповідно до пункту 1 Постанови № 509 довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Враховуючи форму довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначеної у додатку 2 Постанови № 509, то в ній зазначаються прізвище, ім`я, по батькові особи; дата і місце народження; стать; серія, номер (у разі наявності), дата видачі паспорта громадянина України, ким і коли виданий/дані про документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини; відомості про законного представника, що супроводжує малолітню дитину, недієздатну особу або особу, дієздатність якої обмежена; зареєстроване місце проживання; фактичне місце проживання/перебування.

Таким чином, в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи йде розмежування зареєстрованого місця проживання та фактичного місця проживання.

Отже, виходячи з норм чинного законодавства, вищевказана довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є документом, який підтверджує зареєстроване місце проживання/перебування заявника за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки підтверджує лише факт внутрішнього переміщення особи та взяття її на облік як внутрішньо-переміщеної особи, а не факт реєстрації її місця проживання/перебування (нового чи тимчасового).

Так, діюче законодавство передбачає наступний порядок реєстрації місця проживання (перебування) особи.

Зокрема, механізм декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлення форми необхідних для цього документів визначає Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265.

Згідно із пунктами 3, 4, 5 цього Порядку декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 265 декларація формується засобами Порталу Дія у довільній формі, придатній для сприйняття її змісту, відповідно до відомостей, зазначених у пункті 9 цього Порядку.

Пунктом 9 Порядку № 265 визначено, що у декларації зазначаються такі відомості про особу: 1) прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності); 2) стать; 3) дата народження; 4) місце народження (країна, область, район, населений пункт (за наявності); 5) відомості про громадянство; 6) адреса житла, в якому декларується місце проживання; 7) попереднє місце проживання (перебування) із зазначенням адреси житла (якщо попереднє місце проживання (перебування) особи задекларовано/зареєстровано); 8) контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти, інші засоби зв`язку (за наявності); 9) реквізити паспортного документа особи (серія та/або номер, дата видачі паспорта громадянина України, найменування уповноваженого суб`єкта, що видав, строк дії (за наявності); для дитини віком до 14 років, крім іноземців та осіб без громадянства, серія та номер свідоцтва про народження або реквізити документа про реєстрацію народження, виданого компетентним органом іноземної держави і легалізованого у встановленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, за умови підтвердження таких відомостей засобами електронної інформаційної взаємодії; 10) реквізити паспортного документа іноземця чи особи без громадянства (за наявності) для осіб, які декларують місце свого проживання на підставі посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання, оформленої засобами Єдиного державного демографічного реєстру; 11) унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності); 12) реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності); 13) окремий номер запису в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі Реєстр військовозобов`язаних) (за наявності) або відомості військово-облікового документа (тип військово-облікового документа, найменування районного (об`єднаного районного), міського (районного у містах, об`єднаного міського) територіального центру комплектування т

Отже, декларування/реєстрація місця проживання (перебування) здійснюється у зазначеному вище порядку. І обов`язок щодо декларування свого місця проживання стосується в тому числі і щодо внутрішньо переміщених осіб.

При цьому, як вже попередньо наголошувалось судом, сама по собі довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не належить до переліку документів, який підтверджує зареєстроване місце проживання/перебування особи, а лише підтверджує факт внутрішнього переміщення та взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 46 вказаного Порядку № 265 визначено, що посадова особа органу реєстрації в день звернення особи або її законного представника (представника) чи в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг або представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або даних від органу соціального захисту населення:

приймає рішення про реєстрацію місця проживання (перебування) або про відмову у реєстрації місця проживання (перебування) особи;

вносить відомості про реєстрацію місця проживання (перебування) до реєстру територіальної громади відповідно до Порядку створення, ведення та адміністрування реєстрів територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265;

формує інформацію про реєстрацію місця проживання (перебування) особи для її передачі до відомчої інформаційної системи ДМС з подальшою передачею інформації до Єдиного державного демографічного реєстру відповідно до Порядку електронної інформаційної взаємодії між інформаційно-комунікаційними системами та передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265.

Отже, чинним законодавством передбачено чіткі вимоги до реєстрації особою місця свого проживання чи перебування, та передбачено документи, які підтверджують таку реєстрацію.

Натомість, позивач отримавши статус внутрішньо переміщеної особи не надав суду жодних доказів про те, що ним здійснено заходи щодо реєстрації свого місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_3 .

Більш того, суд першої інстанції, користуючись власним правом передбаченим ч. 6 статті 171 КАС України, отримав відповідь №1563536 від 11.07.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру якою підтверджено, що на даний час (11.07.2025) зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 . Дата реєстрації позивача за цією адресою мала місце 08.09.2016 та є незмінною і дотепер.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що надана позивачем довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є документом, який підтверджує зареєстроване місце проживання/перебування позивача за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки підтверджує лише факт внутрішнього переміщення особи та взяття її на облік без проведення реєстрації місця проживання/перебуваня.

Крім того, в даному випадку не підлягають застосуванню висновки Верховного Суду наведені в постанові від 27.05.2021 у справі № 520/5622/19 (пункти 59, 60 цієї постанови), оскільки безпосереднім предметом судового розгляду цієї справи не було питання територіальної підсудності, а висновок суду касаційної інстанції з цього приводу був обґрунтований тим, що судом першої інстанції клопотання сторони про передачу справи до іншого суду було розглянуто та залишено судом без задоволення (пункт 61 постанови). Тобто правового висновку щодо застосування, власне, положень статті 25 КАС України дана постанова не містить. Крім того, характер і суть спірних правовідносин у справі 520/5622/19, яка розглядалась Верховним Судом, та даної справи є абсолютно різними та обставини цих двох справ не є тотожними. Тим більше, Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), на який суд посилається у цій справі, був затверджений постановою Кабінету Міністрів України лише 7 лютого 2022 року за № 265, тобто на час розгляду справи №520/5622/19 питання реєстрації місця проживання (перебування) врегульовувалося зовсім по іншому, а тому і висновки у цих справах не можуть бути взаємозастосовними.

За вказаних обставин слід дійти до висновку, що для застосування положень ч.1 ст.25 КАС України, яка визначає підсудність справи за вибором позивача, необхідною умовою є саме наявність зареєстрованого місця проживання чи перебування позивача. При цьому місце проживання чи перебування фізичної особи має бути зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Наведеною нормою не передбачено можливості звернення до суду з позовом за фактичним місцем проживання позивача, не зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Як наслідок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ця справа не підсудна Вінницькому окружному адміністративному суду, оскільки факт реєстрації у визначеному законом порядку місця проживання/перебування позивача у місті Вінниці чи Вінницькій області не підтверджено, належних доказів щодо цього суду не надано.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо після відкриття провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З огляду на викладене і враховуючи те, що вирішення адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки не належить до юрисдикції Вінницького окружного адміністративного суду, суд доходить висновку про необхідність передачі цієї справи за підсудністю до уповноваженого адміністративного суду.

При цьому судом першої інстанції враховано, що зареєстрованим місцем проживання позивача є м.Тетіїв Київської області, а місцезнаходженням відповідача є місто Київ, а тому ця справа підсудна або окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ або окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на Київську область.

15 грудня 2022 року набрав чинності Закон України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду", яким ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва та утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Згідно із статтею 3 вказаного Закону територіальна юрисдикція Київського міського окружного адміністративного суду поширюється на місто Київ.

Разом з тим пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825-IX установлено, що з дня набрання чинності цим Законом до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Враховуючи зазначене, за правилами територіальної підсудності дана адміністративна справа № 120/3917/23 має розглядатися Київським окружним адміністративним судом, а тому підлягає передачі даному суду.

Слід також зауважити, що аналогічних висновків дійшов Вінницькій окружний адміністративний суду у справі №120/3917/23 за позовом ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зокрема, суд ухвалою від 04.07.2023 адміністративну справу №120/3917/23 передав за підсудністю на розгляд до Київського окружного адміністративного суду. При цьому, позивач дану ухвалу не оскаржив, що свідчить на користь висновку про його погодження з визначеною судом територіальною підсудністю справи.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви " 29458/04 та № 29465/04, пункт 24, фраза "судом, встановленим законом" у п.1 ст.6 Конвенції поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Вирішуючи справу "Занд проти Австрії", рішення від 12 жовтня 1978 року, Європейський суд з прав людини вказав на те, що поняття "суд, встановлений законом" передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Колегія суддів, переглянувши ухвалу суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті останньої, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст.325 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Сапальова Т.В. Капустинський М.М.