Справа № 400/10168/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/10168/24

Перша інстанція: суддя Бульба Н.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.

суддів Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із позовом до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі відповідач, Управління ДМС), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління ДМС № 08/03 від 15.01.2024 «Про встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям Управління ДМС у Миколаївській області», а саме в частині встановлення ОСОБА_1 завідувачу сектору юридичного забезпечення Управління ДМС надбавки за стаж державної служби відповідно до абзацу 2 пункту 12 Прикінцевих положень Закону України № 3460-ІХ від 09.11.2023 «Про державний бюджет України на 2024 рік» (далі Закон №3460-ІХ);

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату, починаючи з 01.01.2024, надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до статті 52 Закону України №889-VIII від 10.12.2015 «Про державну службу» (далі -Закон № 889-VIII), а саме на рівні 3 % посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 % посадового окладу, із урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів, та відповідну недоплачену заробітну плату з розрахунку надбавки за вислугу років на державній службі в розмірі 50% посадового окладу з 01.01.2024 по день здійснення такого перерахунку, та нараховувати і виплачувати в подальшому надбавку за вислугу років відповідно до статті 52 Закону № 889-VIII.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуваним наказом їй було встановлено надбавку за вислугу років на державній службі на рівні 2% посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, що обчислена з урахуванням абзацу 2 пункту 12 розділу Прикінцеві положення Закону № 3460-IX, положення якого не узгоджуються зі змістом статті 52 Закону № 889-VIII.

Позивачка звертає увагу на те, що Законом №889-VIII визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 % посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 % посадового окладу.

Водночас, пункт 12 розділу Прикінцеві положення Закону № 3460-IX визначає, що в 2024 році надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 % посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 % посадового окладу.

Позивачка вважає встановлення надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 2% посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби протиправним та наголошує на тому, що це призводить до порушення її конституційного права на належний рівень заробітної плати.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління ДМС від 15.01.2024 № 08/03 «Про встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям Управління ДМС у Миколаївській області» в частині встановлення ОСОБА_1 завідувачу сектору юридичного забезпечення Управління ДМС надбавки за стаж державної служби відповідно до абзацу 2 пункту 12 Прикінцевих положень Закону №3460-ІХ.

Зобов`язано Управління ДМС здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до статті 52 Закону № 889-VIII, починаючи з 01.01.2024, з урахуванням виплачених сум.

Суд стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Управління ДМС на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 968,96 грн.

В апеляційній скарзі, Управління ДМС, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції апелянт наполягає на тому, що пунктом 12 розділу Прикінцеві положення Закону № 3460-IX передбачено, що у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.

Апелянт зазначає, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 % посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, а тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Окремо апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що позивачкою пропущений тримісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України в частині вимог, що стосуються періоду з 01.01.2024 по 25.07.2024.

Позивачка своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Наказом Управління ДМС № 260/03 від 17.12.2018 ОСОБА_1 призначена на посаду завідувача сектора юридичного забезпечення Управління ДМС.

Цим Наказом визначено виплачувати ОСОБА_1 надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 6% посадового окладу державного службовця, стаж державної служби якої становить 2 роки 8 місяців 10 днів (а.с.12,зв.бік).

Згідно витягу з Наказу Управління ДМС № 08/3 від 15.01.2024 «Про встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям» позивачці встановлена з 01.01.2024 надбавка за вислугу років на державній службі в розмірі 14 % посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої становить 07 років 08 місяць 24 дні.

07.10.2024 позивачка звернулася до Управління ДМС із заявою про розгляд питання щодо скасування наказу №08/03 в частині встановленні надбавки за стаж державної служби відповідно до абзацу 2 пункту 12 Прикінцевих положень Закону №3460-ІХ.

У відповідь на вказану заяву Управління ДМС листом від 22.10.2024 повідомило, що відповідно до абзацу 2 пункту 12 Прикінцевих положень Закону №3460-ІХ встановлена ОСОБА_1 надбавка за стаж державної служби в розмірі 2% посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, що становить 14% посадового окладу державного службовця.

Позивачка, вважаючи протиправним наказ в частині, що стосується призначення їй надбавки, звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті та мотивуючи висновок про протиправність встановлення позивачці надбавки у розмірі 2% посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, суд врахував висновки Конституційного Суду України, наведені у рішенні від 28.08.2020 № 10-p/2020 стосовно того, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Суд указав, що відповідно до статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії.

Тож, як зауважив суд, у разі суперечності між правовими нормами Закону України про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовано ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягають правові норми спеціального Закону, а саме: частини 1 статті 52 Закону № 889-VIII, а не абзацу 2 розділу 12 Прикінцеві положення Закону №3460-ІХ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Ця стаття також передбачає право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Закон України №889-VIII від 10.12.2015 «Про державну службу» (далі і вище -Закон №889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Закон №889-VIII також визначає правовий статус державного службовця та відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням.

Частина 2 статті 1 Закону №889-VIII закріплює, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 889-VIII державний службовець має право, зокрема, на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Частина 1 статті 46 Закону № 889-VIII визначає, що стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 50 Закону № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи. Заробітна плата державного службовця складається з: - посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; премії (у разі встановлення).

Частина 1 статті 52 Закону № 889-VIII установлює, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Водночас, 09.11.2023 прийнятий Закон України № 3460-ІХ «Про державний бюджет України на 2024 рік» (далі і вище Закон №3460-ІХ).

Відповідно до пункту 10 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX у 2024 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, крім державних органів, зазначених у пунктах 20-22 цього розділу.

Пункт 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX визначає, що у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.

Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

Норми Закону № 889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Наведене свідчить про те, що вказаними положеннями Закону № 3460-IX фактично встановлене інше регулювання відносин, відмінне від того, що встановлене Законом №889-VIII, що в свою чергу суперечить приписам вже згаданої вище норми 52 Закону №889-VIII, яка є спеціальною у законодавчому регулюванні спірних відносин.

З цього приводу, на думку колегії суддів, суд першої інстанції доречно послався на рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020, який в пункті 4 мотивувальної частини зазначав, що предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 09.07.2007 № 6-рп/2007). Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27.02.2020 №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Отже, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині 2 статті 19, статті 130 Конституції України.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, у разі суперечності між правовими нормами законів України про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовані ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.

Повертаючись до обставин справи, колегія суддів враховує, що оскаржуваним наказом Управління ДМС встановило ОСОБА_1 надбавку за стаж державної служби в розмірі 2% посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, що становить 14% посадового окладу державного службовця.

Водночас, варто зауважити, що відповідно до частини 1 статті 52 Закону № 889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 % посадового окладу.

За таких підстав, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування наказу Управління ДМС від 15.01.2024 № 08/03 в частині встановлення ОСОБА_1 надбавки за стаж державної служби відповідно до абзацу 2 пункту 12 Прикінцевих положень Закону №3460-ІХ та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до статті 52 Закону № 889-VIII, починаючи з 01.01.2024, з урахуванням виплачених сум.

З огляду на наведене колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про правомірність встановлення позивачці надбавки на рівні 2 % посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби.

Переходячи до оцінки доводів апелянта про пропуск позивачкою строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 2, 3 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема частиною другою цієї статті.

Колегія суддів враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену у постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23, в якій суд зазначив, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України №2352-IX від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, частини 1, 2 статті 233 КЗпП України викладені у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

З цього приводу колегія суддів також враховує, що наразі питання стосовно правил застосування частини 2 статті 233 КЗпП України за подібних обставин було предметом розгляду Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23.

В означеному судовому рішенні Судова палата, окрім інших висновків, погодилася з висновком суду попередньої інстанції про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Враховуючи означені висновки Верховного Суду, колегія суддів враховує, що позивачка 07.10.2024 зверталася до Управління ДМС із заявою з метою вирішення трудового спору, відповідь на яку отримала 22.10.2024. Оскільки з позовом остання звернулася до суду 28.10.2024, колегія суддів приходить до висновку, що строк звернення до суду, визначений чинним законодавством України позивачкою не пропущений, а доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги.

Будь-яких інших доводів, з боку апелянта, які б могли свідчити про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, апеляційна скарга не містить. За таких підстав колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Отже, слід констатувати, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування правильного по суті рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що підстави для скасування судового рішення та задоволення скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко