Справа № 340/357/25
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2025 року м. Дніпросправа № 340/357/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року (суддя Казанчук Г.П.) в справі № 340/357/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про:

визнання протиправною бездіяльності стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплати його середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 01 грудня 2018 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 23 грудня 2024 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100;

зобов`язання виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 01 грудня 2018 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 23 грудня 2024 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100;

визнання протиправною бездіяльності стосовно ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати;

зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплати його середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 01 грудня 2018 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 23 грудня 2024 року - не більш як за шість місяців.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку у розмірі 119008,16 гривень, із відрахуванням податків та зборів.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.12.2024.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.12.2024.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначає, що згідно з розрахунками суду першої інстанції середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період до 19.07.2022 дорівнює 149534,38 грн. При цьому суд першої інстанції, користуючись відповідною практикою Верховного Суду, зменшує дану суму до 8313,41 грн. Але при здійсненні розрахунку середнього заробітку за період після 19.07.2022 (110694,75 грн), суд першої інстанції не застосовує аналогічним чином вказану судову практику та не приходить до висновку щодо необхідності зменшення суми такого середнього заробітку.

Звертає увагу, що Верховний Суд визначив механізм зменшення середнього заробітку з метою запобігання недобросовісного зловживанню працівниками своїми правами. І даний висновок Верховного Суду ніяк не пов`язаний з відповідними змінами у КЗпП України (зменшення строку нарахування середнього заробітку до 6 місяців), так як умисне затягування звернення до суду з відповідним позовом може мати місце й після внесення відповідних змін до КЗпП України.

Крім того, зазначив, що відповідно до постанови Верховного Суду від 18.04.2024 у справі №808/867/16 відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Цей факт унеможливлює одночасне застосування таких компенсаційних механізмів як «середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні» та «компенсація втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України та згідно з наказом командира військової частини від 23.08.2018 №175 з позивачем припинено контракт про проходження військової служби; 23.08.2018 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу.

Після звільнення позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2018 року індексацію грошового забезпечення, з урахуванням відрахувань, відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексації грошового забезпечення в повному розмірі, відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексації грошового забезпечення в повному розмірі, відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2024 року рішення суду першої інстанції залишене без змін.

23.12.2024 року на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі №340/8484/23 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення 78977,42 грн.

Суд першої інстанції вважав, що повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Оскільки позивача виключено зі списків особового складу 23.08.2018, а повний розрахунок при звільненні позивача з військової служби відповідачем здійснено 23.12.2024, період затримки розрахунку за цей період 2315 днів, суд першої інстанції вважав, що затримка відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення є протиправною, тому підлягає до задоволення перша позовна вимога шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від першої позовної вимоги та підлягає задоволенню як належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції обчислив середньоденне грошове забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати у розміру 598,35 грн.

Крім того, ураховуючи зміни, внесені до статей 116, 117 КЗпП, які набули чинності з 19 липня 2022 року, суд першої інстанції зазначив, що спірні правовідносини мають тривалий характер та охоплюються різним регулюванням, а саме до 18.07.2022 року необмежений строк стягнення середнього заробітку, з 19.07.2022 року строк стягнення середнього заробітку обмежений 6 місяцями, тобто період стягнення середнього заробітку складається: з 01.12.2018 року до 18.07.2022 року включно (1326 дні) та з 19.07.2022 року по 19.07.2022 по 19.01.2023 року (185 дні).

При розрахунку середнього заробітку за період з 01.12.2018 року до 18.07.2022 року, суд першої інстанції врахував принцип пропорційності та вважав, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 793412,10 грн (598,35 грн х 1326 днів) * 18,847% = 149534,38 грн.

Врахувавши, що ця сума майже у два рази перевищує суму, виплачену позивачу, та випливає виключно із кількості календарних днів прострочення, а також те, що позивач звільнився із військової служби у серпні 2018 року, а до суду з позовом про стягнення своєчасно невиплачених сум індексації звернувся 06.10.2023 року після спливу майже 5 років, суд першої інстанції також застосував принцип розумності, справедливості та пропорційності при визначення суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та вважав, що такою сумою є 8313,41 грн (10% від нарахованої суми індексації).

Щодо обрахунку середнього заробітку за період з 19.07.2022 року до 19.01.2023 року, суд першої інстанції вказав, що оскільки середній заробіток за період за період з 19 липня 2022 року обчислюється із застосуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку шістьма місяцями, то висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №?761/9584/15-ц (та інших), щодо можливості пропорційного зменшення середнього заробітку до таких правовідносин не застосовуються.

За вказаний період розмір середнього заробітку становить 110694,75 грн (598,35 грн х 185 днів).

Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, складає 119008,16 грн ( 8313,41 грн + 110694,75 грн).

Також враховуючи наявність як факту невиплати позивачу суми індексації грошових доходів громадян, так і порушення строку його виплати, суд першої інстанції вважав, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати такого грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день виплати сума індексації грошових доходів громадян 23.12.2024 року.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, звільнений з військової служби наказом командира військової частини від 23 серпня 2018 року №175.

На виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі № 340/8484/23, яким зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, - січень 2008 року, 23 грудня 2024 року відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у розмірі 78 977,42 грн.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання правильності визначення суми середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, а також наявності підстав для одночасної компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до статті 116 КЗпП України у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в зазначеній редакції в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки індексація грошового забезпечення відноситься до належних звільненому сум, тому повинна бути виплачена у день звільнення позивача. Факт не виплати такої суми в установлений строк є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

В цьому випадку фактичний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 23 грудня 2024 року, тому є правильним зазначення судом першої інстанції, що відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Стосовно періоду затримки розрахунку при звільненні, за який судом першої інстанції стягнуто середній заробіток (середнє грошове забезпечення), суд зазначає таке.

Виходячи з того, що позивач звільнений з військової служби з 23 серпня 2018 року, а розрахунок з позивачем проведено 23 грудня 2024 року, період затримки розрахунку при звільненні складає 2315 днів.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що період затримки розрахунку при звільненні, з огляду на зміну правового регулювання питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід розділити на два періоду: з 23 серпня 2018 року по 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 23 грудня 2024 року.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19 липня 2022 року, викладено в новій редакції статтю 117 КЗпП України:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Тобто, на час остаточного розрахунку з позивачем законодавцем встановлено обмеження, згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.

У період з 23 серпня 2018 року до 18 липня 2022 року стаття 117 КЗпП не встановлювала обмеження строку щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

До цього періоду, в разі існування істотного дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності.

Період з 19 липня 2022 року до 23 грудня 2024 року регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа №360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23.

Приведений судом першої інстанції розрахунок суми середньоденного заробітку (грошового забезпечення), який становить 598,35 грн, не оспорюється відповідачем.

Верховним Судом неодноразово висловлена позиції щодо застосування статті 117 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року), зокрема, у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, відповідно до якої слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Судом першої інстанції при розрахунку середнього заробітку за період по 18 липня 2022 року враховано принцип пропорційності, розумності, справедливості та визначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 8313,41 грн.

При цьому апелянтом не приведено доводів у спростування такого висновку або обґрунтування неправильного чи безпідставності визначення цієї суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як вірно вказав суд першої інстанції, період стягнення з 19 липня 2022 року по 23 грудня 2024 року регулюється редакцією статті 117 КЗпП, чинною з 19 липня 2022 року, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на користь позивача за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 110 694,75 грн (598,35 грн х 185 днів).

При цьому така сума не підлягає зменшенню, з огляду на те, що стягується тільки за шість місяців.

Доводи апелянта зводяться до нелогічності такого висновку суду, проте суд відхиляє ці доводи.

У постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 суд касаційної інстанції вказав, що до періоду після 19 липня 2022 року практику Верховного Суду щодо пропорційності виплат застосовувати недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Стосовно питання наявності підстав для виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі Порядок № 159).

Статтею 1 Закону № 2050-ІІІ встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За положеннями статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення);сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Згідно зі статтею 3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За приписами статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пункти 1, 2 Порядку № 159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Зміст наведених норм права дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом № 2050-III, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Одночасно законодавець пов`язав виплату компенсації із виплатою заборгованості доходу, тобто і компенсація, і заборгованість по доходу провадиться в одному місяці.

Аналогічна права позиція щодо застосування норм права викладена у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 520/1001/19, від 23 березня 2023 року у справі №520/2020/19, від 19 червня 2024 року в справі № 440/700/20.

Судом встановлено, що на виконання судового рішення відповідачем виплачено позивачу грошове забезпечення у перерахованому розмірі 09 лютого 2024 року.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків виплати грошового забезпечення, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі №21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі №21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року у справі №681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі №522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі №523/1124/17, від 03 липня 2018 року у справі №521/940/17, від 05 жовтня 2018 року у справі №127/829/17, від 12 лютого 2019 року у справі №814/1428/18 та від 10 квітня 2019 року №686/13725/17.

Відповідно, у зв`язку з порушенням строків виплати доходу відповідач має здійснити нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону № 2050-ІІІ.

Зважаючи на те, що несвоєчасна виплата позивачу індексації грошового забезпечення відбулась з вини держави в особі відповідача, на якого покладено обов`язок нараховувати та виплачувати грошове забезпечення, позивач має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати доходу (грошового забезпечення).

Доводи апелянта про неможливість одночасного застосування таких компенсаційних механізмів як «середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні» та «компенсація втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» суд відхиляє, адже відсутнє на законодавчому рівні заборона одночасного застосування цих механізмів компенсації майнових втрат особи внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року в справі № 340/357/25 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року в справі № 340/357/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 23 вересня 2025 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко