Справа № 640/37687/21
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., секретар судового засідання Заліська Є.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Рух справи.

20.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, який у подальшому був направлений на розгляд до Київського окружного адміністративного суду, до держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України, в якому просить суд: стягнути з держави в особі Київської міської прокуратури на користь позивача матеріальну шкоду, завдану неконституційним актом, у вигляді неотриманої частини заробітної плати та інших платежів за період з 12.09.2016 по 15.11.2017 у загальній сумі 1 795 975,92 грн., де недоотриманий: посадовий оклад - 199 381,26 грн.; надбавка за вислугу років - 36 813,76 грн.; надбавка за виконання особливо відповідальної роботи - 190 641,46 грн.; щомісячна премія - 846 261,42 грн.; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення - 240 015,88 грн.; відпустка та компенсація за невикористану відпустку - 282 862,14 грн. та зобов`язати державу в особі Державної казначейської служби України перерахувати на користь позивача з Державного бюджету України завдану йому матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати та інших платежів за період з 12.09.2016 по 15.11.2017 у загальній сумі 1 795 975,92грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за період роботи з 12 вересня 2016 року по 15 листопада 2017 року посадовий оклад позивачу нараховувався не у розмірі, встановленому частиною третьою статті 81 Закону України "Про прокуратуру", а у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України на підставі змін, внесених Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України"; у подальшому положення, на підставі яких нараховувався посадовий оклад, зокрема, пункт 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, були визнані неконституційними, у зв`язку з чим позивач вважає, що має право на відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 р. у задоволені позову відмовлено.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не є обгрунтованими.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення через порушення норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Апелянт наголосив на Рішенні Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 яке має ретроспективну дію, і матеріальна шкода, завдана неконституційним актом, підлягає відшкодуванню за весь час його дії.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій наголошено про правильність висновків суду першої інстанції.

Сторони належним чином були повідомленні про час, дату та місце розгляду справи.

Слухання справи відбулося у відкритому судовому засіданні без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Обставини справи.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач працював з 20.06.2013 на різних посадах в органах прокуратури України. Зокрема, з 12.09.2016 перебував на посаді прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва.

Наказом прокурора міста Києва від 15.11.2017 року № 2227к позивача звільнено з посади прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з поданням ним заяви про звільнення за власним бажанням (пункт 7 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру") з 02.01.2020.

11.06.2021 позивач звернувся до Київської міської прокуратури з метою отримання інформації про заробітну плату, що була йому нарахована, за період роботи в органах прокуратури, надання штатних розписів

Листом Київської міської прокуратури від 16.16.2021 № 27-2294ВИХ-21 позивачу надано запитувану інформацію.

Листом Київської міської прокуратури від 16.16.2021 № 27-2294ВИХ-21 у відповідь на заяву позивача від 11.06.2021 позивача повідомлено, що оплата праці здійснювалася згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505, а починаючи з 11.09.2020 - оплата праці регулюється нормами статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Позивач, вважаючи, що відповідачем - державою в особі Київської міської прокуратури завдано матеріальну шкоду у зв`язку з неповною виплатою заробітної плати, звернувся з цим позовом до суду.

Вищенаведені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимим доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.

Частиною другою статті 3 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави

Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 24 Конституції України визначається, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

15.07.2015 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII (далі також Закон N 1697-VII), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 81 Закону № 1697-VII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом:

1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2;

2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Відповідно до частини дев`ятої статті 81 Закону N 1697-VII фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 1774-VIII частину третю статті 81 Закону N 1697-VII викладено в такій редакції: "Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 N 108/95-ВР умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 13 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За приписами статті 89 Закону України "Про прокуратуру" функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Згідно з статтею 90 Закону України "Про прокуратуру" фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2012 N 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 N 6-р/2020 у справі N 1-223/2018 (2840/18) було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Так, ч. 3 ст. 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Висновки суду.

Матеріалами справи підтверджено, що у спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не відповідно до положень частини третьої статті 81 Закону України "Про прокуратуру", а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а саме на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31 травня 2012 року N 505, з наступними змінами та доповненнями (далі Постанова N 505).

Вказана обставина не є спірною.

Як було зазначено, Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 N 6-р/2020 у справі N 1-223/2018 (2840/18) було встановлено те, що органом законодавчої влади Верховною Радою України прийнято неконституційні закони (окремі положення законів), а саме не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, Рішенням Конституційного Суду України підтверджено одну з підстав для відшкодування матеріальної шкоди на підставі ч. 3 ст. 152 Конституції України, неконституційність окремих положень вказаного закону.

Проте, Рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після ухвалення цього рішення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі N 4819/49/19 наголошено, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Таким чином, дія окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року N 6-р/2020 у справі N 1-223/2018 (2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.

У рішенні Конституційного Суду України N 6-р/2020 від 26.03.2020 відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість, у резолютивній частині рішення чітко вказано, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, враховуючи вищевикладене та обґрунтування позовних вимог (на підставі ч.3 ст.152 Конституції України) до відповідних відповідачів - Держави Україна в особі Київської міської прокуратури (відповідач 1) та Державної казначейської служби України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, оскільки у відповідача 1 були відсутні права (функціональні обов`язки) на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлений постановою Кабінету Міністрів України N 505, тобто на той час відповідачем 1 не було допущено протиправних дій щодо нарахування позивачу заробітної плати в іншому розмірі, ніж передбачалось на той час чинним на той час законодавством.

Протиправність відповідача 1 в судовому порядку не встановлена, через що позовні вимоги до цього відповідача не підлягають задоволенню.

Вказаний висновок суду першої інстанції апелянтом не спростовано.

Доводів щодо відокремлених вимог до другого відповідача апеляційна скарга не містить.

Згідно ч.1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог і недоведеність їх належними на то доказами.

Надаючи оцінку всім іншим доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід…».

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Повний текст виготовлено 22.09.2025.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 р. - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Файдюк