Справа № 826/16276/16
Суддя: О.В. Захарова
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

23 вересня 2025 рокум. ДніпроСправа № 826/16276/16

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Захарова О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду м.Києва, треті особи: голова Шевченківського районного суду м.Києва Савицький Олег Антонович, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у м.Києві про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Шевченківського районного суду м.Києва (далі - відповідач), треті особи: голова Шевченківського районного суду м.Києва Савицький Олег Антонович, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у м.Києві (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ голови Шевченківського районного суду м.Києва від 27.09.2016 №02-04-К-201, яким суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Шевченківського районного суду м.Києва;

-поновити ОСОБА_1 на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва з 24 вересня 2016 року;

-стягнути з Шевченківського районного суду м.Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 вересня 2016 року по день поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Указ Президента України «Про звільнення суддів» від 24.09.2016 №409/2016, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва, та наказ голови Шевченківського районного суду м.Києва від 27.09.2016 №02-04-К-201, яким суддю ОСОБА_1 відрахувано зі штату Шевченківського районного суду м.Києва є незаконними.

Позивач зазначає, що їх незаконність полягає в такому.

Висновок Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції від 10.06.2015 №55/02-15 та рішення Вищої ради юстиції від 17.03.2016, які стали підставою для видання оскаржуваних Указу Президента України від 24.09.2016 №409/2016 та наказу голови Шевченківського районного суду м.Києва від 27.09.2016 №02-04-К-201, відносно ОСОБА_1 ухвалені з порушенням встановленої законом для дисциплінарного провадження відносно судді процедури:

- особи, відносно яких приймались судові рішення, за які притягнуто до відповідальності суддю ОСОБА_1 , не визнані у встановленому законом порядку учасниками масових акцій протесту. Згідно ч.3 ст. 1 Закону України №743-VІІ від 21 лютого 2014 року «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України», для цього закону участь особи у масових акціях протесту підтверджується її заявою відповідному органу чи посадовій особі;

- ОСОБА_1 не повідомлена у встановленому законом порядку про розгляд дисциплінарної справи в ТСК та у ВРЮ, в той час коли ВРЮ прийняла в засіданні ухвалу про особисту участь ОСОБА_1 в розгляді дисциплінарної справи;

-всупереч положенням статті 61 Конституції України рішенням Вищої ради юстиції від 17.03.2016 повторно вирішено питання про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за одні і ті ж дії, які вже були предметом розгляду компетентного органу, уповноваженого на розгляд дисциплінарних справ відносно суддів першої та апеляційної інстанції, - Вищої кваліфікаційної комісії суддів. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів від 16.01.2014 №142/ДП-14 вже вирішено питання про притягнення судді ОСОБА_1 до відповідальності за рішення від 03.12.2013 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_2 ;

- притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності відбулось поза межами встановленого законом строку. Згідно ст.32 Закону України «Про Вишу раду юстиції» в редакції від 27.02.2015 провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження. Статтею 37 цього Закону обумовлено, що підстави притягнення до дисциплінарної відповідальності, порядок здійснення дисциплінарного провадження, види дисциплінарних стягнень, строки їх застосування та порядок погашення визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до положень ч.4 ст.87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що була чинною до 29.03.2015, дисциплінарне стягнення до судді могло бути застосоване не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці. За таких обставин, з урахуванням приписів ст.58 Конституції України, якою передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, ураховуючи, що предметом дисциплінарного провадження є ухвалені суддею ОСОБА_1 рішення від 03.12.2013 та з 4 по 6 лютого 2014 року, - строки застосування дисциплінарної відповідальності на час розгляду заяв відносно судді ОСОБА_1 ТСК та висновку ТСК Вищою радою юстиції вичерпані.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 28.09.2016 звернулась до Вищого адміністративного суду України з позовом до Президента України про визнання незаконним та скасування Указ Президента України «Про звільнення суддів» від 24.09.2016 №409/2016 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.

Позивач зазначає, що Указ Президента України від 24.09.2016 №409/2016 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді прийнято в період судового оскарження рішення дисциплінарного органу (рішення ВРЮ від 17.03.2016) та встановлення постановою Вищого адміністративного суду України від 20.05.2016 у справі П/800/182/16 протиправності рішення Вищої ради юстиції від 17.03.2016 про внесення подання Президенту України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду м.Києва за порушення присяги.

Окремим фактором тиску на рішення Верховного Суду України у справі П/800/182/16 є виданий до винесення такого рішення Указ Президента України «Про звільнення суддів» від 24.09.2016 №409/2016 відносно ОСОБА_1 .

За таких обставин, позивач вважає, що Указ Президента України від 24.09.2016 №409/2016 унеможливлює «незалежність та безсторонність» суду, як то передбачено статтею 6 Європейської конвенції з прав людини.

Посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини та ситуацію, що склалась, позивач стверджує, що здійснення перевірки судді має відбуватися об`єктивно з врахуванням всіх фактів та обставин і без перетворення даної перевірки в помсту.

Позивач зазначає, що у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ зазначив, що найменше половина складу органу, включно з головою з правом вирішального голосу, що розглядає питання притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності повинна складатись з суддів призначених самими суддями.

Отже, як ТСК так ВРЮ для того щоб мати право розглядати питання притягнення судді до відповідальності повинні не менше як на половину, з правом вирішального голосу, складатись з суддів призначених суддями.

У той час як, 3 з 5 членів ТСК не є суддями, 9 з 18 членів ВРЮ не є суддями, більше того 4 з 9 суддів були призначені до ВРЮ органами державної влади. Окрім того, необхідно звернути увагу на те, що 5 з 9 членів дисциплінарної секції ВРЮ не є суддями.

Таким чином, як у ТСК так і у ВРЮ судді обрані суддями не мають більшості, або права вирішального голосу, а тому згідно з практикою ЄСПЛв контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не можуть розглядати питання про притягнення професійного судді до відповідальності.

ОСОБА_1 не була належно повідомлена про розгляд 10.06.2015 ТСК скарг ОСОБА_3 та заступника Генерального прокурора України ОСОБА_4 щодо неї. Таке ж мало місце і щодо розгляду дисциплінарного провадження у Вищій раді юстиції. Тому вона була позбавлена можливості бути присутньою під час розгляду дисциплінарної справи та надати свої пояснення.

Так як Указ Президента України «Про звільнення суддів» від 24.09.2016 №409/2016 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги основується на ухвалених з істотним порушенням закону:

- висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції від 10.06.2015 №55/02-15 про визнання в діях ОСОБА_1 порушення присяги судді;

- рішенні Вищої ради юстиції від 17.03.2016 про внесення подання Президенту України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шевченківського районного суду м.Києва за порушення присяги,- він не відповідає вимогам закону і має бути скасований судом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2017 справу прийнято до провадження, призначено судове засідання у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2017 зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням по справі №800/501/16.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року прийнято адміністративну справу до провадження. Провадження у справі поновлено. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від Територіального управління Державної судової адміністрації України у м.Києві 30.07.2025 надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що ОСОБА_1 Указом Президента України від 16 квітня 2010 року № 544/2010 призначена строком на п`ять років на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду, Указом Президента України від 23 травня 2013 року № 301/2013 переведена на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва у межах п`ятирічного строку.

Згідно з висновком Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі ТСК), ухваленим 10 червня 2015 року за № 55/02-15, у діях судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 встановлено порушення присяги судді. На підставі частини другої статті 7 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» вказаний висновок разом із матеріалами перевірки був скерований до Вищої ради юстиції для подальшого розгляду.

Ухвалою Вищої ради юстиції від 24 вересня 2015 року № 693/0/15-15 відкрито дисциплінарну справу стосовно вказаної судді. За результатами розгляду матеріалів дисциплінарної справи, Вища рада юстиції 17 березня 2016 року ухвалила рішення №581/0/15-16 про внесення подання Президентові України щодо звільнення судді ОСОБА_1 з посади за порушення присяги.

Указом Президента України від 24 вересня 2016 року № 409/2016 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі подання Вищої ради юстиції. Наказом голови Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року № 02-04-К-201 суддю ОСОБА_1 зі штату суду відраховано у зв`язку зі звільненням із займаної посади.

З огляду на викладене, Управління вважає, що підстави для визнання наказу про відрахування позивача зі штату суду незаконним відсутні, оскільки звільнення судді було здійснено на підставі відповідного Указу Президента України, виданого за поданням компетентного органу Вищої ради юстиції, за результатами розгляду дисциплінарної справи, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства. На підставі викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 16 квітня 2010 року №544/2010 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду.

Указом Президента України від 23.05.2013 №301/2013 «Про переведення суддів» ОСОБА_1 переведено на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва.

10 червня 2015 року ТСК за результатами перевірки склала висновок № 55/02-15 про наявність у діях судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 порушення присяги судді та направила його разом з матеріалами перевірки до ВРЮ для подальшого розгляду та прийняття рішення.

17 березня 2016 року ВРЮ за результатами розгляду дисциплінарної справи прийняла рішення № 581/0/15-16 «Про внесення подання Президентові України про звільнення судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади у зв`язку з порушенням присяги судді».

19 квітня 2016 року на підставі вищезазначеного рішення Головою ВРЮ внесено подання № 38/0/12-16 «Про звільнення судді з посади», яким запропоновано Президентові України звільнити ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва, у зв`язку з порушенням нею присяги судді.

Указом Президента України від 24 вересня 2016 року № 409/2016 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги судді на підставі пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України.

Наказом голови Шевченківського районного суду м.Києва від 27.09.2016 №02-04-К-201 суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Шевченківського районного суду м.Києва.

Не погодившись із цим наказом, позивачка звернулася до суду про його скасування.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України, у редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 02 червня 2016 року № 1401- VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VII) визначено, що однією з підстав звільнення судді органом, що його обрав або призначив, є порушення суддею присяги. Така норма кореспондується з положеннями статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2453-VI).

Частиною першою статті 128 Конституції України (у зазначеній вище редакції) установлено, що перше призначення на посаду професійного судді строком на п`ять років здійснюється Президентом України.

За приписами пункту 1 частини першої статті 131 Основного Закону (у зазначеній вище редакції) до набрання чинності Законом № 1401-VIII в Україні діяла Вища рада юстиції, до відання якої належало внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.

Згідно з пунктом першим статті 3 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР (цей Закон втратив чинність з 5 січня 2017 року на підставі Закону України від 21 лютого 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя», однак був чинним на дату виникнення спірних відносин, тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 22/98-ВР) ВРЮ вносить подання Президенту України про призначення суддів на посади або звільнення їх з посад.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону № 22/98-ВР питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4 - 6 частини п`ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб`єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.

Згідно із частиною другою статті 32 Закону № 22/98-ВР провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Пунктом 2 частини першої статті 27 Закону № 22/98-ВР встановлено, що ВРЮ приймає такі акти, як подання про звільнення суддів з посади.

Частинами першою - четвертою статті 116 Закону № 2453-VI встановлено, що відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв`язку з порушенням ним присяги судді. Факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені ВККС або ВРЮ. Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням ВРЮ після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону № 22/98-ВР. На підставі подання ВРЮ Президент України видає указ про звільнення з посади судді.

Пунктами 1, 4 частини четвертої статті 54 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на час вчинення суддею дій, кваліфікованих як порушення присяги) визначено, що суддя зобов`язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; додержуватися присяги судді.

За змістом статті 55 Закону № 2453-VI(у редакції, чинній на час вчинення суддею дій, кваліфікованих як порушення присяги) суддя присягає об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.

Відповідно до частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції, чинній на час вчинення суддею дій, кваліфікованих як порушення присяги) порушенням суддею присяги є, зокрема, вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

11 квітня 2014 року набув чинності Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» від 8 квітня 2014 року № 1188-VII (далі - Закон № 1188-VII), який визначає правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - перевірка суддів) як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв`язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.

Відповідно до пунктів 2-4 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень: про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків, рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в`язнями, за дії, пов`язані з їх політичною та громадською діяльністю; про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв`язку з їх участю у таких акціях; про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на підставі статті 122-2 КУпАП за невиконання водіями вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу та про залишення зазначених рішень без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону № 1188-VII висновок ТСК про порушення суддею присяги разом із матеріалами перевірки направляється ВРЮ для розгляду та прийняття нею рішення. Суддя має право на оскарження рішення ВРЮ в порядку, визначеному КАС України. Висновок ТСК про порушення суддею присяги є обов`язковим для розгляду ВРЮ.

Як слідує з матеріалів справи, ВРЮ за результатами розгляду дисциплінарної справи прийняла рішення від 17 березня 2016 року № 581/0/15-16 «Про внесення подання Президентові України про звільнення судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади у зв`язку з порушенням присяги судді».

За наслідками розгляду дисциплінарної справи ВРЮ дійшла висновку, що слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 не дотримано вимог законодавства України та практики Європейського суду з прав людини під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у справі № 761/32356/13-к, не перевірено відповідність змісту клопотання вимогам статті 184 КПК України, не наведено доказів, які обґрунтовують висновки слідчого судді про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, чим порушено вимоги пункту 4 частини першої статті 196 КПК України, визначено строк тримання під вартою на один день більше, ніж передбачений законом максимальний строк дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою. ВРЮ встановлено, що слідчим суддею ОСОБА_1 не було вжито передбачених законом засобів реагування на такі обставини: допит підозрюваного у нічний час (з 04 год 36 хв до 04 год 46 хв), що суперечить вимогам частини четвертої статті 223 КПК України, у протоколі затримання підозрюваного не зафіксовано фактичний час його затримання, як того вимагають приписи частини п`ятої статті 208 КПК України. ВРЮ також дійшла висновку про те, що суддя Гриньковська Н.Ю., незважаючи на заяву адвоката Гарагуца В.В., не забезпечила невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи, не доручила органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених у заяві, та не вжила необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Щодо розгляду справ про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122-2 КУпАП, ОСОБА_4 (справа № 761/2412/14-п), ОСОБА_5 (справа № 761/2417/14-п), ОСОБА_6 (справа № 761/2420/14-п), ОСОБА_7 (справа № 761/2426/14-п), ОСОБА_8 (справа № 761/2418/14-п), ОСОБА_9 (справа № 761/2424/14-п) ВРЮ встановила, що відносно всіх зазначених вище осіб протоколи про адміністративні правопорушення були складені за їх відсутності та із зазначенням у цих документах одних і тих самих свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які не були очевидцями описаних у рапортах подій, а тільки засвідчили факт неявки осіб на виклик до органів ДАІ. З огляду на викладене ВРЮ дійшла висновку, що зазначені протоколи не відповідали вимогам КУпАП: не були підписані особами, які притягувалися до адміністративної відповідальності, та/або не була зафіксована належним чином відмова осіб від їх підписання, вказаним особам не були роз`яснені їхні права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП.

За клопотанням прокурора Шевченківського району міста Києва Горупи С. постановами Шевченківського районного суду міста Києва від 04 та 07 березня 2014 року всі зазначені вище особи були звільнені від адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, передбачене статтею 122-2 КУпАП, як учасники масових акцій протесту на підставі статті 4 Закону України від 21 лютого 2014 року № 743-VII «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» (далі - № 743-VII).

За висновком ВРЮ, розглядаючи зазначені справи та притягаючи вказаних осіб до адміністративної відповідальності, суддя Гриньковська Н.Ю. допустила низку порушень норм чинного законодавства. Так, у копіях справ про притягнення зазначених осіб до адміністративної відповідальності за статтею 122-2 КУпАП фактично не містилося жодних інших доказів їхньої вини у вчиненні адміністративних правопорушень, окрім рапортів працівників ДАІ та протоколів про адміністративне правопорушення. На думку ВРЮ, суддя Гриньковська Н.Ю. неповно та необ`єктивно розглянула зазначені справи про адміністративні правопорушення, не з`ясувавши всіх обставин справ, надала перевагу рапортам інспекторів ДАІ про адміністративне правопорушення, не навівши відповідних мотивів. На порушення вимог статті 33 КУпАП усім шістьом особам, яких визнала винними у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 122-2 КУпАП, призначила однакове стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 4 місяці. Під час розгляду адміністративних матеріалів суддя проігнорувала приписи статті 23 КУпАП, що призвело до винесення судових рішень, метою яких було створення судовими рішеннями перешкод учасникам масових акцій протесту брати подальшу участь у таких акціях. Суддя Гриньковська Н.Ю., не виконавши покладених на неї професійних обов`язків судді, не забезпечила в межах наявних у неї повноважень судді дотримання принципів самостійності судів і незалежності суддів, повного та всебічного розгляду доказів у справі та виконання інших конституційних засад судочинства.

У підсумку ВРЮ дійшла висновку, що встановлені обставини свідчать про недотримання суддею Шевченківського районного суду міста Києва Гриньковською Н.Ю. присяги судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.

Рішення ВРЮ від 17 березня 2016 року № 581/0/15-16 позивачка оскаржила в порядку адміністративного судочинства (справа № П/800/182/16).

На підставі подання ВРЮ від 19 квітня 2016 року № 38/0/12-16 Президент України, відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України, видав Указ від 24 вересня 2016 року № 409/2016 «Про звільнення суддів», яким, з-поміж інших, звільнив ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги.

Судом установлено, що Вищий адміністративний суд України постановою від 20 травня 2016 року у справі № П/800/182/16 задовольнив позов ОСОБА_1 та визнав незаконним і скасував рішення ВРЮ від 17 березня 2016 року № 581/0/15-16.

Постановою Верховного Суду України від 20 грудня 2016 року постанова Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2016 року у справі № П/800/182/16 скасована, а справа направлена на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України, яка у подальшому у зв`язку із набранням чинності з 15 грудня 2017 року Законом № 2147-VІІІ, на виконання вимог підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС України, передана до Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді.

За наслідками нового розгляду справи № 800/23/17 (800/182/16) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, як суд першої інстанції, ухвалив рішення від 07 жовтня 2020 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВРЮ відмовив повністю (http://reestr.court.gov.ua/Review/92173147).

Рішення суду набрало законної сили у зв`язку з переглядом в апеляційному порядку Великою Палатою Верховного Суду, за наслідком якого постановою останньої від 02 вересня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (http://reestr.court.gov.ua/Review/99765543).

Відмовляючи у задоволенні позову Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, із висновками якого погодилася і Велика Палата Верховного Суду, виходив з того, що ВРЮ повно встановила факти та надала їм обґрунтовану оцінку, за результатами якої дійшла висновку про недотримання позивачкою присяги судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя. ВРЮ не втручалась у суть постановлених судових рішень, а надала оцінку діям судді і встановила факт порушення суддею присяги.

Відтак фактичні обставини, які в сукупності дали ВРЮ підстави для висновку про порушення суддею ОСОБА_1 присяги судді, наслідком чого є звільнення з посади відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України, установив Верховний Суд (в аспекті підстав подання про звільнення) за наслідками розгляду справи №800/23/17 (800/182/16), у межах якої надав правову оцінку правомірності рішення ВРЮ від 17 березня 2016 року № 581/0/15-16, спростувавши доводи позивачки про неналежне повідомлення її про розгляд дисциплінарної справи, недотримання строків притягнення її до дисциплінарної відповідальності, повторного вирішення питання про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності за одні і ті ж дії, які вже були предметом розгляду компетентного органу (рішення ВККСУ від 16 січня 2014 року № 142/ДП-14 вже вирішено питання про притягнення позивачки до відповідальності за рішення від 13 грудня 2013 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_2 ).

У свою чергу правомірність висновку ТСК від 10 червня 2015 року № 55/02-15 про наявність в діях ОСОБА_1 порушення присяги судді та направлення висновку та матеріалів перевірки до ВРЮ досліджувалось ВРЮ при розгляді дисциплінарної справи, за результатами якої прийнято рішення від 17 березня 2016 року № 581/0/15-16, законність та правомірність якого була предметом розгляду у справі № П/800/270/16 і була підтверджена судовими рішеннями.

Згідно з частиною четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Верховного суду від 13 грудня 2021 року у справі №800/501/16 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Президента України про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 24 вересня 2016 року № 409/2016 "Про звільнення суддів" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді відмовлено (ttps://reyestr.court.gov.ua/Review/101897027).

Вказане рішення Верховного суду набрало законної сили 31.01.2022.

Верховний суд, у рішенні від 13 грудня 2021 року у справі №800/501/16 вказав: «Указ Президента України про звільнення судді з посади за порушення присяги не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд, вирішуючи цю справу, не може розглядати оскаржуваний Указ крізь призму тих аргументів позивачки, які стосуються протиправності висновку ТСК від 10 червня 2015 року № 55/02-15 про визнання в діях ОСОБА_1 порушення присяги судді, направлення висновку та матеріалів перевірки до ВРЮ та рішення ВРЮ від 17 березня 2016 року № 581/0/15-16 про внесення подання Президенту України про звільнення позивачки з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.

У цьому зв`язку слід зауважити, що предмет доказування у цій справі не охоплює обставини, що слугували підставою для внесення ВРЮ подання про звільнення позивачки за порушення присяги судді. У справі, яка переглядається, згадане рішення ВРЮ не є предметом спору в справі і не може бути скасоване за результатом її розгляду, до того ж його законність уже перевірялася судом в іншій справі, рішення в якій набрало законної сили, тому переоцінка вже встановлених фактів та обставин поза межами установленої законом компетенції суду та визначеної процедури вочевидь мала б наслідком порушення принципу юридичної визначеності як складової верховенства права, що є неприпустимим».

Таким чином, Верховний суд виснував, що з огляду на наведені мотиви та встановлені у цій справі обставин, ураховуючи, що оскаржуваний Указ Президента винесений у спосіб, на підставі та в межах повноважень, що визначені чинними на той час редакціями Конституції та законів України, відповідає критеріям частини другої статті 2 КАС України, то підстави для задоволення позову відсутні.

Такиим чином, рішенням Верховного суду, що набрало законної сили, встановлена правомірність Указу Президента України від 24 вересня 2016 року №409/2016 «Про звільнення суддів» (далі - Указ № 409/2016) в частині звільнення позивачки з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.

У справі, що розглядається, позивачка обгрунтовує позовні вимоги протиправністю Указу Президента України «Про звільнення суддів» від 24.09.2016 №409/2016, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва, протиправно прийнятих рішень - висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції від 10.06.2015 №55/02-15 та рішення Вищої ради юстиції від 17.03.2016, які стали підставою для видання оскаржуваного Указу Президента України від 24.09.2016 №409/2016 та наказу голови Шевченківського районного суду м.Києва від 27.09.2016 №02-04-К-201,

Зважаючи на те, що Верховним судом у рішенні від 13 грудня 2021 року у справі №800/501/16 надана правова оцінка таким доводам позивача, та рішенням Верховного суду у цій справі встановлено законність прийняття Указу Президента України «Про звільнення суддів» від 24.09.2016 №409/2016, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва, суд дійшов висновку, що прийнятий відповідачем на підставі Указу Президента України «Про звільнення суддів» від 24.09.2016 №409/2016 наказ від 27.09.2016 №02-04-К-201, яким суддю ОСОБА_1 , відраховано зі штату Шевченківського районного суду м.Києва є правомірним.

Відтак спірний наказ Шевченківського районного суду м.Києва від 27.09.2016 №02-04-К-201, яким суддю ОСОБА_1 , відраховано зі штату Шевченківського районного суду м.Києва не підлягає скасуванню.

За вказаною справою позивачем не наведено належних та достатніх обґрунтувань і доводів, не надано достатньо доказів щодо протиправності спірного наказу, відповідачем в свою чергу доведено правомірність його прийняття.

За вказаними вище висновками, вирішення судом заявлених похідних вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом не вирішується.

Відповідно до частин першої-другої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина третя статті 242 КАС України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Решті доводів сторін суд не надає оцінку, оскільки вони не впливають на висновки суду та результат розгляду справи.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та аргументів, наведених учасниками справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат по справі у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду м.Києва, треті особи, які не заявляють вимоги на предмет спору на боці відповідача голова Шевченківського районного суду м.Києва Савицький Олег Антонович, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у м.Києві про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Захарова