Справа № 420/12633/24
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/12633/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року (суддя Стефанов С.О., м. Одеса, повний текст рішення складений 21.08.2023) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

23.04.2023 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 216265,89 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період 24.08.21 по 28.03.2024 включно у сумі 84617,48 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції, виклавши пункт 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"Стягнути з військової частини НОМЕР_2 користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період 24.08.2021р. по 28.03.2024р. включно у сумі 186281,83 грн."

На думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано правові висновки у спірних правовідносинах, що викладені Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, зокрема, що з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Тобто, суд першої інстанції не повинен був множити суму середнього заробітку за період з 19.07.2022 по 28.03.2024 у розмірі 132014,48 грн. на коефіцієнт співмірності 22,99%. Отже, загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку має право Позивач відповідно до статті 117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, становить 186281,83 грн. (54 267,35 + 132014,48)

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 30.12.2016 до 22.02.2021 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира батальйону з повітряно-десантної підготовки-начальник повітряно - десантної служби.

Наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 04.02.2021 №23 позивача звільнено з військової служби в запас відповідно до підпункту "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом командира військової НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.02.2021 №48 позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 22.02.2021.

Станом на день звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини, в період з 01.03.2018 до 22.02.2021 ОСОБА_1 не було виплачено поточну індексацію та різницю між сумою індексації, належної до виплати в місяці підвищення доходу (березні 2018 року) і розміром підвищення грошового забезпечення в березні 2018 року.

03.08.2021 ОСОБА_1 звернувся із відповідним позовом до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2021р. у справі №420/13758/21 ухвалено: зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30.12.2016 по 28.02.2018. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2022 у справі №420/13758/21 вказане судове рішення було залишено без змін.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023р. у справі №420/18279/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 індексації-різниці за період з 01.03.2018 по 22.02.2021 відповідно до абз. 4 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2023 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2023 року залишено без змін.

17.07.2023 ОСОБА_1 було подано до суду позов про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за наслідком несвоєчасної виплати йому індексації грошового забезпечення (поточної індексації) за період з 30.12.2016 року по 28.02.2018 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2023 у справі №420/17993/23 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року - змінено з підстав, викладених у цій постанові, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції: "Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - задовольнити частково. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.02.2021 до 23.08.2021 у розмірі 16841,94 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено".

29.03.2024 ОСОБА_1 отримав від військової частини НОМЕР_1 індексацію-різницю в сумі 126337,08 грн. Вказані кошти виплачені на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023 у справі №420/18279/23.

Вважаючи, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою грошового забезпечення військовослужбовцю, звільненому з військової служби, у нього виникло право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку, ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток відповідно до вимог ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України в розмірі 216265,89 грн., виходячи із середньоденного заробітку 717 грн. 35 коп. та кількості днів прострочення з 23.02.2021 по 28.03.2024., з урахуванням співвідношення невиплаченої своєчасно суми індексації-різниці до всієї суми, яка полягала виплаті на день звільнення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав, що позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23.02.2021 по 28.03.2024.

Суд розрахував середній заробіток за період з 24.08.21 по 18.07.2022 (до дня змін редакції ст. 117 КЗпП України), або 329 календарних днів. Середній заробіток за цей період прострочення виплати індексації в сумі 126337,08 грн. складає: 717 грн. 47 коп.. х 329 днів = 236 047 грн. 63 коп.

Розрахунок середнього грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 28.03.2024 (день, що передує дню остаточного розрахунку) з урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком кількість днів у періоді становить 184 дні. Сума середнього грошового забезпечення з урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком становить: 184 дні х 717грн. 47 коп. (середньоденний заробіток) = 132014 грн. 48 коп.

Загальна сума середнього грошового забезпечення, відповідно до статті 117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, становить 368062 грн. 11 коп. = 236047 грн. 63 коп. +132014 грн. 48 коп.

Разом з тим, суд вважав, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи розміром компенсації за прострочення належних при звільненні позивача виплат буде 84617,48 грн. (368062,11 грн. х 22,99%. (частка несвоєчасно виплачених коштів при звільненні)).

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині оскарження колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).

Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ, до діє на час звернення позивача до суду) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі №825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі №520/11337/18, від 21 квітня 2021 року у справі №360/3574/19.

Водночас з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у чинній її редакції, якою передбачено, що час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Отож, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Таким чином, період з 24.08.2021 по 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Період з 19.07.2022 по 28.03.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Аналогічним чином положення статті 117 КЗпП України були застосовані, зокрема в постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 14.03.2024 у справі №560/6960/23, від 28.08.2025 у справі №580/6270/23.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України за період з 19.07.2022 по 28.03.2024.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правових позицій Верховного Суду щодо співмірності, колегія суддів вважає, що на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 186281,83 грн. (а саме: 54267,35 грн. - сума середнього заробітку за період з 24.08.2021 по 18.07.2022 з урахуванням принципу співмірності (236047,63 грн. х 22,99%) та за період з 19.07.2022 по 28.03.2024 без застосування принципу співмірності - 132014,48 грн.(184 дні х 717,17 грн. (середньоденний заробіток)).

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача щодо помилкового розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року змінити в його мотивувальній частині, виклавши її в редакції, наведеній у цій постанові.

Абзац другій резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року викласти у наступній редакції:

"Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період 24.08.21 по 28.03.2024 включно у сумі 186281,83 грн.".

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов