Справа № 420/23716/25
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому позивачка просить:

визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо непродовження йому - ОСОБА_1 , військової служби після отримання постанови слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області від 22.05.2025 року про закриття кримінального провадження № 0002789 та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 продовжити йому - ОСОБА_1 , військову службу;

визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати йому - ОСОБА_1 , недоотриманого грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення після отриманих постанови слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області від 22.05.2025 року про закриття кримінального провадження № 0002789 та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 виплатити йому - ОСОБА_1 , недоотримане грошове, продовольче, речове та інші види забезпечення;

визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо незарахування його - ОСОБА_1 , в розпорядження командира військової частини у зв`язку з застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою після отримання постанови слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області від 22.05.2025 року про закриття кримінального провадження №0002789 та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 зарахувати його - ОСОБА_1 , в розпорядження командира військової частини у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Позивач зазначив, що він з 25.02.2022 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . 29.07.2024 року, перебуваючи у місті Одесі, його затримано співробітниками відділу поліції №5 Одеського районного УП №1 ГУ НП в Одеській області, у зв`язку з врученням підозри про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України (замах на умисне вбивство двох осіб).

За фактом самовільного залишення в/ч НОМЕР_1 відповідачем проведено службове розслідування, за результатом якого встановлено, що він був відсутній на військовій службі без поважних причин 53 доби з 28.07.2024 по 18.09.2024, у зв`язку з чим в/ч НОМЕР_1 направила матеріали службового розслідування до ТУ ДБР у м. Миколаєві, яке 12.11.2024 внесло до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження №0002789 за ч.5 ст.407 КК України (самовільне залишення військової частини).

22.05.2025 року слідчим СУ ГУНП у Миколаївській області прийнято постанову про закриття кримінального провадження №0002789 від 12.11.2024 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. У постанові зазначено про те, що він самовільно залишив військову частину 28.07.2024 року та був затриманий після 00:00 29.07.2024 року (тобто на наступний день), що є поважною причиною для відсутності на військовій службі.

Позивач зазначив, що оскільки 29.07.2024 року його затримано та весь подальший час він перебував на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_1 (у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою), факт самовільного залишення частини спростовано.

Відповідно до абз.11 ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за весь час безпідставного призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюється недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Таким чином, позивач вважає, що після винесення постанови про закриття кримінального провадження в/ч НОМЕР_1 зобов`язана була продовжити його військову службу та здійснити виплату всього недоотриманого грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення. Оскільки такі дії вчинені відповідачем не були, позивач вважає, що в/ч НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність.

Крім того позивач вважає, що в/ч НОМЕР_1 повинна була перевести його у розпорядження командира після отримання відомостей про застосування до нього запобіжного заходу.

Позивач просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 22.07.2025 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 04.08.2025 року поновлено позивачу строк звернення до суду з даним позовом, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 19.09.2024 №1790, яким завершено службове розслідування відносно ОСОБА_1 за фактом самовільного залишення частини, у якому цей факт підтверджено, є чинним, його не скасовано, не визнано як незаконний і він не оспорюється позивачем, отже має презумпцію законності. Тобто, на сьогоднішній день відповідно до цього наказу, позивач вважається особою, яка самовільно залишила в/ч НОМЕР_1 .

Постанова про закриття кримінального провадження відносно позивача від 22.05.2025 не встановлює жодних зобов`язань чи юридичних фактів для в/ч НОМЕР_1 , законодавством України не передбачено, що ця постанова скасовує наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 19.09.2024 №1790 про результати службового розслідування, чи визнає його незаконним.

Представник вважає, що навіть якщо склад кримінального злочину відсутній, дисциплінарна відповідальність може наставати, оскільки є окремим складом порушення.

Відповідно до ст.21, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» продовження служби після дисциплінарних порушень (зокрема СЗЧ) здійснюється за наказом командира військової частини, або через оскарження наказу в адміністративному суді. Позивач наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 19.09.2024 №1790 не оскаржував, тому позовні вимоги по цій справі щодо поновлення на службі є передчасними.

Позивач подав до суду відповідь на позов, у якій просив задовольнити позов з підстав, викладених у позові, додатково зазначивши, що доводи відповідача про необхідність попереднього скасування наказу від 19.09.2024 №1790 є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пунктом 144-6 Положення №1153/2008 передбачено продовження військової служби у разі винесення постанови про закриття кримінального провадження за фактом самовільного залишення військової частини визначено. Отже сама по собі постанова про закриття кримінального провадження є підставою для продовження військової служби. Ініціювання жодних судових спорів не передбачено.

При цьому, призупинення військової служби, так і її продовження законодавець пов`язує з наявністю кримінального провадження за фактом самовільного залишення військової частини. Самовільне залишення військової частини є злочином, визначеним статтею 407 КК України, а встановлення складу такого злочину є виключними повноваженнями органів досудового розслідування (а не військової частини).

Позивач зазначив, що правових висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах станом на сьогодні не викладено. Посилаючись на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2025 у справі №200/3063/24 позивач зазначив, що законодавець пов`язав встановлення підстав для продовження військової служби та поновлення виплати грошового забезпечення саме із встановленням судом невинуватості особи (виправданим вироком) або закриття кримінального провадження.

Справу розглянуто у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_2 ) являється учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 24.11.2015 року.

Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_4 позивач з 25.02.2022 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 на посаді водія.

Згідно із витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №41 від 25.02.2022 позивача зараховано до списків особового складу частини та всі види забезпечення.

31.07.2024 року командиром в/ч НОМЕР_1 прийнято наказ №1990 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини ОСОБА_1 .

За результатами службового розслідування командиром в/ч НОМЕР_1 прийнято наказ №1790 від 19.09.2024, яким вирішено службове розслідування вважати завершеним, за порушення вимог ст.11,12,16,49,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до п. «в» ст.48, керуючись ст.55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, водія автомобільного відділення автомобільного взводу підвозу боєприпасів автомобільної роти підвозу боєприпасів батальйону логістики в/ч НОМЕР_1 матроса ОСОБА_1 , після повернення до військової частини, потягнути до дисциплінарної відповідальності, накласти дисциплінарне стягнення «сувора догана».

У цей же день командування в/ч НОМЕР_1 листом від 19.09.2024 №182/11345 скерувало на адресу ТУ ДБР у м. Миколаєві копію матеріалів службового розслідування, проведеного відносно ОСОБА_1 , у діях якого вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (самовільне залишення військової частини).

11.09.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження №0002789 за фактом вчинення позивачем 28.07.2024 року самовільного залишення військової частини.

22.05.2025 року слідчим СУ ГУНП в Миколаївській області прийнято постанову про закриття кримінального провадження №0002789 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (самовільне залишення військової частини).

Закриваючи кримінальне провадження, слідчий керувався тим, що відповідно до ч.5 ст.407 КК України незаконною визнається відсутність військовослужбовця, яка продовжувалась понад 3 доби. Разом з тим досудовим розслідуванням встановлено:

28.07.2024 року ОСОБА_1 залишив пункт тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 та поїхав до м. Одеса;

29.07.2024 року (наступного дня) ОСОБА_1 затримано у порядку ст.208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України (замах на умисне вбивство двох осіб);

31.07.2024 слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси прийнято ухвалу, якою вирішено застосувати до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 листом №909/9871 від 01.08.2024 повідомило командира в/ч НОМЕР_1 , що ОСОБА_1 на виконання ухвали від 31.07.2024 року по справі №522/12803/24 прибув на гауптвахту 31.07.2024 року.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №217 від 02.08.2024 року ОСОБА_1 , який перебував у самовільному залишенні військової частини, вирішено вважати таким, що перебуває під арештом з 31.07.2024 року. Наказано видати відповідний атестат.

Позивач, перебуваючи на гауптвахті, звернувся до суду з цим позовом, оскільки вважає, що в/ч НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність в частині не поновлення його на військовій службі, невиплати за весь період призупинення служби грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення, а також незарахування його у розпорядження командира військової частини.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ).

Абзацом другим частини другої статті 24 Закону №2232-XII (в редакції від 07.09.2024 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до ч.5 ст.85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються (абз.3 ч.2 ст.24 Закону №2232-XII).

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців (абз.4 ч.2 ст.24 Закону №2232-XII).

Аналогічні норми містяться в пунктах 144-1 та 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення) (в редакції від 30.07.2024, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому стаття 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі Дисциплінарний статут), визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи частини першої статті 84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Згідно з ч.5 ст.85 Дисциплінарного статуту встановлено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

За результатом системного аналізу положень ч.2 ст.24 Закону №2232-XII у зв`язку з положеннями ч.5 ст.85 Дисциплінарного статуту, суд дійшов висновку, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР. У свою чергу внесення відповідних відомостей до ЄРДР здійснюється на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, яким під час службового розслідування з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення.

При цьому, згідно з ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного, зокрема, із самовільним залишенням військової частини, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення (ч.4 ст.6 Дисциплінарного статуту).

Крім того відповідно до ч.3 ст.45 Дисциплінарного статуту командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.

Таким чином, саме командир військової частини, який користується усією повнотою дисциплінарної влади стосовно підлеглих йому військовослужбовців, уповноважений контролювати дотримання військової дисципліни у військовій частині, своєчасно виявляти факти порушення військової дисципліни та встановлювати винних у цьому осіб, а в разі виявлення в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення зобов`язаний повідомляти про це орган досудового розслідування.

Судом встановлено, що начальник штабу перший заступник командира в/ч НОМЕР_1 листом від 19.09.2024 №182/11345 повідомив ТУ ДБР у м. Миколаєві, що в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (самовільне залишення військової частини). На підставі вказаного повідомлення 11.09.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження №0002789.

Отже з 11.09.2024 року військова служба для ОСОБА_1 призупинена, а також призупинена виплата грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення, що не заперечується сторонами.

Позивач вважає, що військова служба підлягала поновленню у зв`язку з закриттям кримінального провадження №0002789 та він має право на виплату всіх видів забезпечення за вказаний період.

Судом встановлено, що кримінальне провадження №0002789 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (самовільне залишення військової частини).

Разом з тим, суд вважає, що такі обставини підлягають дослідженню у сукупності з обставинами затримання позивача за підозрою у вчиненні іншого кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України (замах на умисне вбивство двох осіб) а також застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Пунктами 6-10 ч.2 ст.24 Закону №2232-XII у сукупності передбачені наслідки визнання військовослужбовця винним у вчиненні кримінального правопорушення, застосування відповідного виду покарання, звільнення від відбування покарання, або визнання його виправданим.

Так відповідно до п.6-10 ч.2 ст.24 Закону №2232-XII військовослужбовці, військову службу яких призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до п. «г» ч.2, п. «г» ч.3, п.п. «д» п.1, п.п. «в» п.2 ч.4, п.п. «е» п.1 і 2, п.п. «в» п.3 ч.5 та п.п. «е» п.1, п.п. «д» п.2, п.п. «в» п.3 ч.6 ст.26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, призначено кримінальне покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Для військовослужбовців, яким обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, призначено кримінальне покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні, з дня початку відбування такого покарання військова служба та дія контракту продовжуються, поновлюються виплата грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення, пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством України.

Військовослужбовці, яким судовим рішенням, що набрало законної сили, призначено кримінальне покарання у виді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених ст.47, 48, 49 КК України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до п.п. «ґ» п.1 ч.4, п.п. «д» п.1 і 2 ч.5 та п.п. «д» п.1, п.п. «ґ» п.2 ч.6 ст.26 цього Закону, крім випадків, передбачених цим Законом.

Під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану для військовослужбовців, яким судовим рішенням, що набрало законної сили, призначено кримінальне покарання у виді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених ст.47, 48, 49 КК України, звільнено від відбування покарання на підставі амністії, а також яких звільнено від відбування покарання з випробуванням, з дня прибуття їх до військових частин (місць проходження військової служби) військова служба та дія контракту продовжуються, поновлюються виплата грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення, пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством України.

Для військовослужбовців, стосовно яких судом ухвалено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до п.1, 2, 3 ч.1 ст.284 КПК України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством України для військовослужбовців.

За весь час безпідставного призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюється недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Таким чином, положення ч.2 ст.24 Закону №2232-ХІІ передбачають різні правові наслідки залежно від результатів розгляду кримінального провадження відносно військовослужбовця.

У даному випадку кримінальне провадження №0002789, відкрите за фактом самовільного залишення військової частини ОСОБА_1 , закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Це саме по собі є підставою для поновлення військової служби та продовження дії контракту.

Проте, враховуючи те, що позивач був затриманий та утримується під вартою на гауптвахті за підозрою у вчиненні іншого кримінального правопорушення замаху на умисне вбивство двох осіб (ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України), суд вважає, що питання фактичного поновлення позивача на військовій службі та виплати йому грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення нерозривно пов`язане з результатами розгляду іншого кримінального провадження, у межах якого вирішується питання його винуватості чи невинуватості.

Відповідно до принципу правової визначеності та вимог ст.2, 24 Закону №2232-ХІІ, а також п.6-10 ч.2 ст.24 цього Закону, остаточні наслідки для проходження військової служби ОСОБА_1 будуть залежати від того, яким чином завершиться розгляд кримінального провадження за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України.

Крім того, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо порядку проходження військової служби окремими категоріями військовослужбовців під час дії воєнного стану» №4392-IX від 30.04.2025 року, який набрав законної сили 10.05.2025 року, частину другу статті 24 Закону №2232-ХІІ доповнено абзацами 14-15 наступного змісту:

«Військовослужбовцям, які під час дії воєнного стану самовільно залишили військові частини або місця проходження служби чи дезертирували і не повернулися до військових частин (місць проходження військової служби) до моменту припинення чи скасування воєнного стану, військова служба призупиняється в порядку, встановленому цим Законом, з дня, наступного за днем припинення чи скасування воєнного стану.

Військовослужбовцям, які під час дії воєнного стану самовільно залишили військові частини або місця проходження служби чи дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань, період з дня самовільного залишення військової частини (місця проходження військової служби) або вчинення дезертирства до дня повернення до виконання військового обов`язку не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. Таким військовослужбовцям упродовж цього періоду виплата грошового, здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та поширення на них пільг і соціальних гарантій, встановлених законодавством для військовослужбовців, не здійснюються.».

Виходячи з положень ч.2 ст.24 Закону №2232-ХІІ у редакції Закону №4392-IX, суд вважає, що з 10.05.2025 року питання про зарахування часу відсутності військовослужбовця у військовій частині до строку проходження військової служби, а також питання про виплату грошового та іншого забезпечення, може бути розглянуте та вирішене виключно після його фактичного повернення до місця проходження військової служби.

Таким чином, подальше вирішення питання щодо можливості продовження позивачу військової служби та забезпечення його усіма видами належного забезпечення залежить як від остаточного результату кримінального провадження за фактом інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України так і від його повернення до місця проходження військової служби.

Згідно з ч.1 ст.2 завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд дійшов висновку, що відповідачем не порушено права позивача в частині непоновлення його на військовій службі та здійснення виплат усіх видів забезпечення.

Позивач також заявляє, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не зарахувавши його у розпорядження командира військової частини після отримання інформації про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на гауптвахті.

Згідно з п.п.13 п.116 Положення зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі, зокрема, якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання.

Матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абз.24 п.116 Положення).

Суд вважає, що використання у підп.13 п.116 Положення формулювання «допускається» вказує на дискреційний, а не обов`язковий характер зарахування військовослужбовця, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у розпорядження командира та на відповідне забезпечення.

Отже суд дійшов висновку, що у діях відповідача відсутня протиправна бездіяльність в частині незарахування позивача у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 , у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на гауптвахті.

Суд вважає, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень та на якого відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладений обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, довів правомірність допущеної бездіяльності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.