Справа № 990/51/25
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2025-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 990/51/25

адміністративне провадження № П/990/51/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючої судді Коваленко Н.В., суддів: Чиркіна С.М., Бучик А.Ю., Єзерова А.А., Стародуба О.П., розглянувши у письмовому провадженні клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

1. У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду як до суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також ВККС України, Комісія, відповідач), у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 09 січня 2025 року № 2/ко-25 «Про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді» (далі також спірне, оскаржене рішення);

- зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України повторно провести співбесіду у складі колегії в межах процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді із суддею Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .

2. В обґрунтуванні вимог позовної заяви ОСОБА_1 наводить такі доводи:

- у порушення вимог статті 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» члени колегії Руслан Сидорович, Людмила Волкова та Роман Кидисюк , у складі якої Комісія прийняла оспорене в цій справі рішення, діяли в умовах обставин, що викликають сумнів у їх безсторонності, у зв`язку з чим підлягали самовідводу, або заявленню відводу зі сторони позивача, якби ці обставини йому повідомили перед початком засідання члени колегії. Це, на думку позивача, засвідчує, що у спірних правовідносинах Комісія порушила пункт 1 частини третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (склад членів ВККС України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити), адже усі члени колегії, які проводили його кваліфікаційне оцінювання, підлягали самовідводу/відводу у відповідності до частини першої статті 100 вказаного Закону;

- рішення ВККС України від 09 січня 2025 року № 2/ко-25 є невмотивованим та необґрунтованим, оскільки, за позицією позивача, не відповідає усім вимогам пункту 34 розділу ІІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (у редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18; далі також Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання), відповідно до якого у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла таких висновків, у мотивувальній частині також зазначаються мотиви прийняття або відхилення висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності (у разі його наявності);

- комісія у спірному рішенні жодним чином не мотивувала та не обґрунтувала виставлені позивачу та відображені у мотивувальній частині спірного рішення бали за оцінювання окремих показників професійної компетенції, особистої та соціальної компетенції, обмежившись у цій частині викладенням лише загальних фраз, що, на переконання позивача, свідчить про використанні відповідачем наявних у нього дискреційних повноважень з порушенням закону та процедури, без відповідного обґрунтування, без мотивів прийнятого рішення, що має ознаки свавільного використання таких повноважень;

- у порушення пункту 46 розділу ІІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання Комісія, всупереч встановленої цим пунктом заборони щодо оцінки судових рішень, відображених у висновку Громадської ради доброчесності, вдалась до дій з переоцінки ухвалених позивачем судових рішень, які набрали законної сили та не скасовані в порядку, встановленому законодавством, зокрема, переоцінивши на власний розсуд установлені під час розгляду конкретних судових справ факти та обставини. Тим самим відповідач, на думку ОСОБА_1 , допустив порушення вимог статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частиною сьомої якої визначено, що судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування, а члени Комісії таким чином перевищили надані їм повноваження у процедурі проведення кваліфікаційного оцінювання судді та порушили встановлені Конституцією та законами України засади (принципи) здійснення судочинства, у тому числі поваги до судового рішення, яке набуло статусу остаточного;

- встановлення балів за результатом оцінювання показників за критерієм професійної етики, окрім морально - психологічних якостей, не має жодного обґрунтування за винятком загальних фраз та словосполучень, які мають характер формальних та не є індивідуалізованими, що також є порушенням процедури оцінювання та прийняття за її результатами рішення без належного обґрунтування та мотивування відповідної оцінки, тобто має ознаки свавільного використання Комісією своїх дискреційних повноважень;

- мотиви, покладені в основу оцінювання показника морально - психологічних якостей за критерієм професійної етики, викладені членами колегії ВККС України в умовах відсутності безсторонності та сумнівів у їх об`єктивності, за наявності підстав для їх відводу/самовідводу, а також з покликанням на нормативний акт Європейського союзу (висновок КРЕС від 07 листопада 2019 року № 22), який з`явився лише у 2019 році, тоді як проаналізовані відповідачем у спірному рішенні події мали місце у 2017 році, без урахування наявної на той час та релевантної ситуації, що склалась у спірних правовідносинах, практики Вищої ради правосуддя (далі також ВРП) щодо розгляду дисциплінарних проваджень;

- наведені у оскарженому рішенні Комісії мотиви стосовно виставлення позивачу балів за критерієм доброчесності складаються із загальних та неперсоніфікованих фраз і словосполучень, які не свідчать про належну обґрунтованість рішення у вказаній частині;

- спірне рішення не відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, не прийняте своєчасно, тобто протягом розумного строку, оскільки співбесіда в межах кваліфікаційного оцінювання судді у спірних правовідносинах була призначена більше ніж через шість років з моменту прийняття рішення про проведення такого оцінювання й відбувалась із значними перервами та була значно розтягнута в часі - на шість місяців, при цьому неодноразово (п`ять разів) відкладалась за відсутності поважних для цього причин, що, як вважає позивач, значною мірою вплинуло на сприйняття обставин, які досліджувались ВККС України, викликали спотворене сприйняття фактів та подій уповноваженим органом влади, та в підсумку мали вплив на результати кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 .

3. Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2025 року, постановленою у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, відкрите провадження у цій справі та ухвалено, зокрема, здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами колегією суддів у складі п`яти суддів.

4. 03 березня 2025 року у автоматизованій системі документообігу суду зареєстроване клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі, що розглядається, на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

5. В обґрунтуванні вимог вищевказаного клопотання Комісія зазначає, що реалізація передбаченого частиною третьою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» права на оскарження рішення Комісії у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді можлива лише після розгляду такого рішення Вищою радою правосуддя у встановленому законом порядку.

6. Вказану позицію відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до частини восьмої статті 101 вищезгаданого Закону, норми якої є спеціальними у спірних правовідносинах, рішення ВККС України щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом з рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

7. З огляду на це Комісія вважає, що оспорене у цій справі рішення про визнання позивача таким, що не відповідає займаній посаді та про внесення до Вищої ради правосуддя подання про його звільнення з посади судді, яке у ВРП не розглядалось, не може бути самостійним предметом судового розгляду.

8. Відповідач наголошує, що аналогічні правові позиції, які, на думку Комісії, є релевантними та в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають застосуванню до спірних у цій справі правовідносин, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 9901/827/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/775/18, від 07 березня 2024 року у справі № 9901/541/18, від 27 червня 2024 року у справі № 990/48/24, від 11 липня 2024 року у справі № 990/14/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/13/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24 та від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24, а також Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 08 квітня 2024 року у справі № 990/319/23, яка набрала законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалась.

9. ОСОБА_1 у позовній заяві акцентував увагу на наявності у нього права на звернення до суду з цим позовом та на відсутності передбачених процесуальним законом правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі або для закриття такого провадження після його відкриття.

10. При цьому, в обґрунтуванні зазначених аргументів, позивач покликається на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/51/24, у якій констатовано можливість судового оскарження аналогічних оспореному у цій справі рішень Комісії після 30 грудня 2023 року - дати набрання чинності Законом України від 09 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри».

11. Розглядаючи подане Комісією клопотання про закриття провадження у справі, Верховний Суд виходить з такого.

12. З наявних у справі матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 Указом Президента України від 24 вересня 2016 року № 410/2016 «Про призначення суддів» призначений на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області строком на п`ять років.

13. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07 червня 2018 року № 133/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .

14. У межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1 , призначеного рішенням ВККС України від 07 червня 2018 року №133/зп-18, ОСОБА_1 склав анонімне письмове тестування, за результатами якого набрав 83,25 бала. За результатами виконаного практичного завдання суддя набрав 111,5 бала. На етапі складення іспиту суддя загалом набрав 194,75 бала.

15. За результатами дослідження суддівського досьє та проведеної співбесіди суддя ОСОБА_1 у сукупності набрав 654,75 бала, що становить менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.

16. Рішенням від 09 січня 2025 року № 2/ко-25 Вища кваліфікаційна комісія суддів України двома голосами «ЗА» та одним голосом «ПРОТИ» вирішила:

Визначити, що суддя Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрав 654,75 бала.

Визнати суддю Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді.

Внести подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 з посади.

17. Конституція України у редакції, чинній станом на дату видання Президентом України Указу про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області, встановлювала, що правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні (частина перша статті 127).

18. Частина перша статті 128 Конституції України у тій же редакції визначала, що перше призначення на посаду професійного судді строком на п`ять років здійснюється Президентом України. Всі інші судді, крім суддів Конституційного Суду України, обираються Верховною Радою України безстроково, в порядку, встановленому законом.

19. Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України були внесені зміни, зокрема, до її статей 126, 128.

20. Так, згідно з частиною п`ятою статті 126 Конституції України, з урахуванням внесення до неї змін відповідно до вищезгаданого Закону, суддя обіймає посаду безстроково.

21. А за правилами частини першої статті 128 Конституції України у редакції, чинній з 30 вересня 2016 року, призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому законом.

22. Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» розділ XV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 16-1, підпунктом 4 якого встановлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.

23. Пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон) в редакції Закону № 3511-IX від 09 грудня 2023 року передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри», та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.

За результатами такого оцінювання колегія Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а у випадках, передбачених цим Законом, - пленарний склад Комісії, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії або пленарного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Відмовою від проходження оцінювання судді на відповідність займаній посаді вважається систематична (тричі) неявка судді на будь-який з етапів такого оцінювання за відсутності для цього поважних причин або за відсутності інформації про причини неявки.

Факт відмови судді від проходження оцінювання на відповідність займаній посаді встановлюється рішенням Комісії у пленарному складі. Під час ухвалення такого рішення у засіданні Комісії може брати участь представник Громадської ради доброчесності.

У разі систематичної (тричі) неявки судді на будь-який з етапів оцінювання на відповідність займаній посаді Комісія може розглянути питання щодо відповідності такого судді займаній посаді за його відсутності.

24. Законом № 3511-IX від 09 грудня 2023 року розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доповнено пунктом 20-1 такого змісту: Якщо Вищою радою правосуддя відмовлено в задоволенні подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

У такому разі оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України в пленарному складі із стадії, що визначена Вищою радою правосуддя у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді.

Якщо Вищою радою правосуддя не визначено таку стадію, оцінювання продовжується із стадії, визначеної Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, з урахуванням мотивів рішення Вищої ради правосуддя про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді, включаючи рішення, прийняті Вищою радою правосуддя до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри".

25. Правовий порядок здійснення кваліфікаційного оцінювання суддів регламентує глава 1 розділу V Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (статті 83-88).

26. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 83 вищевказаного Закону кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

27. За результатами проведення кваліфікаційного оцінювання Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом (частина друга статті 84 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

28. Нормами частини першої статті 88 зазначеного вище Закону визначено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити вмотивоване рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане двома третинами голосів призначених членів Комісії, але не менше ніж дев`ятьма голосами.

29. Частинами другою, третьою цієї ж статті передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

30. При цьому, за правилами частини восьмої статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

31. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово викладала висновки щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 27 червня 2024 року у справі № 990/48/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24 та від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24.

32. Подібність правовідносин у вищевказаних справах та у справі, яка розглядається, обумовлюється наявністю тотожних (однакових, ідентичних) елементів:

суб`єктного складу учасників таких відносин (з однієї сторони - суддя (позивач), якого за результатами кваліфікаційного оцінювання визнано таким, що не відповідає займаній посаді та щодо якого рішенням ВККС України внесене подання до ВРП про його звільнення з посади судді, а з іншої - Комісія (відповідач) як орган, уповноважений законом на проведення такого оцінювання та прийняття за його результатами відповідного рішення);

предмету позову (оскаржується рішення ВККС України про визнання судді таким (такою), що не відповідає займаній посаді, та внесення Вищій раді правосуддя подання про звільнення судді із займаної посади);

підстав позову (незгода суддів з висновками Комісії за результатами їхнього оцінювання, оскільки оскаржені рішення не містили посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, що є підставою для оскарження у суді та скасування таких рішень відповідно до пункту 4 частини третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»);

позовних вимог (визнання протиправним та скасування вищезгаданого рішення ВККС України);

характеру спірних правовідносин, які виникли у сфері суспільних відносин, врегульованих нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів», щодо проведення кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України;

правового регулювання (підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, статті 88, 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункти 20, 20-1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону у редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри»);

обставин справи (кваліфікаційне оцінювання проводилось щодо суддів, які були призначені на посаду до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» строком на п`ять років, та за результатами такого оцінювання були визнані такими, що не відповідають займаній посаді, й стосовно яких Комісія направила до ВРП подання про звільнення з посади, яке станом на момент звернення до суду не було предметом розгляду у Вищій раді правосуддя).

33. Звідси констатується, що правовідносини у справі, яка розглядається, та у справах № 990/48/24, № 990/69/24 та № 990/115/24, на які в обґрунтування вимог свого клопотання покликається Комісія, є подібними, а висновки щодо застосування норм права, є релевантними відносно розглядуваної ситуації.

34. У згаданих вище постановах Велика Палата Верховного Суду, визнаючи обґрунтованими висновки суду першої інстанції про закриття провадження у справі або про відмову у відкритті такого провадження, виходила з такого.

35. Кваліфікаційне оцінювання є спеціальною процедурою, що має на меті визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. При цьому виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.

36. Водночас за змістом статей 1 та 3 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» ухвалення (прийняття) рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, у тому числі й щодо звільнення судді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС України.

37. Отже, вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС України про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП ухвалює вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.

38. Рішення Комісії про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме собою не має наслідком звільнення судді, а є лише підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС України про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком Комісії.

39. З огляду на те, що процедура кваліфікаційного оцінювання, підведення його підсумків (у ВККС України) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення Комісії про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього «кваліфікаційного провадження».

40. Визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання щодо підтвердження або непідтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є саме висновки ВРП, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді, а не рішення ВККС, яке власне має рекомендаційний характер для ВРП (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24).

41. Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного провадження» Вища рада правосуддя має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС України. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема можуть вплинути на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.

42. ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС України про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення. Новими положеннями пункту 20-1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на який покликались позивачі під час розгляду справ № 990/48/24, № 990/69/24 та № 990/115/24, та на які також покликається позивач у справі, яка розглядається, врегульована ситуація щодо наслідків прийняття ВРП рішення про відмову у задоволенні рекомендації Комісії про звільнення з посади судді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. Це рішення є підставою для проведення повторного оцінювання відповідності судді займаній посаді.

43. Тому, зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус та повноваження ВРП та ВККС України у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, Велика Палата Верховного Суду у наведених вище справах дійшла висновку, що передбачене нормами статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» оскарження рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП, та разом із цим рішенням.

44. Велика Палата Верховного Суду відзначала, що з урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися після остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП, а також зауважила, що таких підхід до застосування норм права у подібних правовідносинах неодноразово демонструвався в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 9901/672/18, від 08 вересня 2021року у справі № 9901/396/19 та інших. Відступу від такого правозастосування у встановленому процесуальним законом порядку не здійснювалось.

45. Додатково до вищевказаних висновків Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24 зазначила, що якщо проаналізувати зміст частини восьмої статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», то в ній ідеться про те, що рішення ВККС України, яке містить рекомендацію з пропозицією до здійснення певних дій та ухвалення певного рішення, може бути оскаржене, але за обов`язкових умов - після ухвалення рішення за відповідною рекомендацією та разом з таким рішенням.

46. Підкреслено, що установлення законом такої умови не обмежує право кожного, хто його має, на оскарження рішень ВККС України до адміністративного суду, однак запроваджує, оптимізує чи робить раціональною можливість звернення до суду за захистом своїх прав, коли рішення Комісії з рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом уповноважений розглядати рішення з рекомендацією й ухвалювати за ним відповідне рішення.

47. У постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24 Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи про те, що спірне рішення (аналогічне тому, що оскаржується у справі, яка розглядається) за своєю правовою природою є імперативним приписом, має ознаки правозастосовного індивідуального (персонального) акта відносно позивачки, що порушує її права та законні інтереси, а тому може бути оскарженим до суду. Суд вказав, що такі доводи не є вагомими і переконливими для того, аби віднести цей акт до таких, що підлягають окремому, самостійному оскарженню всупереч вимогам закону про умови, час та обставини його оскарження. Щодо цього треба ще раз застерегти, що не заперечується (не ставиться під сумнів) те, що спірне рішення є і може бути предметом судового розв`язання спору. За законом цей акт підлягає оскарженню, але з дотриманням вимог про умови та час його оскарження, а також із фактом настання події, після якої можна буде виявити, чи справді таке рішення продовжує порушувати права та законні інтереси судді, якого воно стосується й щодо якого прийняте.

48. У цій же постанові наголошено, що за а формою, видовою ознакою, юридичним змістом, спрямованістю та юридичними наслідками рішення Комісії, яким суддю визнано таким, що не відповідає посаді судді та внесено до ВРП подання про звільнення його (її) з посади, є актом, який підпадає під поняття рекомендаційного рішення ВККС України, позаяк містить опис перебігу кваліфікаційного оцінювання, за наслідками якого суддя визнана такою, що не відповідає займаній посаді. Таке визнання є формою первинного вираження Комісією свого негативного письмового відзиву (припущення, бачення) на те, чому суддя не може бути суддею (або не відповідає займаній посаді). За законом таке рішення ВККС України не призводить до автоматичної втрати суддею своєї посади, а лише стає підставою (рекомендацією) для компетентного органу - ВРП визначитися, чи висновки про невідповідність займаній посаді є законними, обґрунтованими, мотивованими і справедливими для звільнення судді з «рекомендаційних» причин.

49. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові вважала за необхідне вкотре наголосити, що відтермінування дати оскарження до адміністративного суду рішення ВККС України з рекомендацією чи рекомендаційними властивостями про звільнення судді із займаної посади не є обмеженням чи іншим проявом порушення права судді на доступ до суду, оскільки віддалення моменту звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування рішення Комісії з негативними для судді рекомендаціями про звільнення з посади судді само по собі ніяк не заперечує (не робить неможливим) права на доступ до суду.

50. Виходячи з аналогічних міркувань, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24 також виснувала, що передбачене частиною першою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» оскарження рішення ВККС України щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП.

51. Виокремлено, що в протилежному випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом та ВРП, що є неприпустимим.

52. У мотивувальній частині постанови від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24 Велика Палата Верховного Суду, як і у вищезгаданих постановах констатувала, що з огляду на стадійність (послідовність) ухвалення остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися щодо остаточного рішення, яке уповноважена ухвалювати саме ВРП.

53. Застосовуючи норми пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, Велика Палата Верховного Суду у вже згаданій вище постанові також зазначила, що ужите в цій нормі формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду за цими правилами не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні для цього підстави.

54. Вкотре зауважила, що подією чи фактором (підставою) для оскарження рішення ВККС України щодо надання рекомендації є рішення, ухвалене за відповідною рекомендацією, тобто тільки після ухвалення відповідним органом (ВРП) рішення, яким буде задоволено рекомендацію про звільнення, у позивача виникне право для звернення до суду за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

55. Фактичні обставини справи, яка розглядається, засвідчують, що оспорене позивачем рішення Комісії має рекомендаційний характер, що відповідає вищенаведеним правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, а внесене на його підставі подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді станом на момент звернення до суду та до цього часу не було предметом розгляду у Вищій раді правосуддя, яка жодного рішення з цього приводу не ухвалювала.

56. Таким чином, оспорене у справі, що розглядається, рішення Комісії є тим рішенням, яке на стадії узагальнення підсумків кваліфікаційного оцінювання ВККС України не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду з підстав, наведених у цій ухвалі Верховного Суду та постановах Великої Палати, на які здійснене покликання, й відступу від яких не відбувалось.

57. За таких обставин Верховний Суд вважає, що подане Комісією клопотання про закриття провадження у справі, яка розглядається, з підстав, визначених у пункті 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, належить задовольнити, а провадження у справі - закрити.

58. Колегія суддів критично оцінює покликання позивача на висновки щодо застосування норм права, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/51/24, оскільки такі висновки, враховуючи вироблені у практиці Верховного Суду критерії подібності правовідносин, викладені у правовідносинах, які не є подібними до тих, у яких виник спір у справі, що розглядається.

59. Так, у справі № 990/51/24, на відміну від справи, яка розглядається, позивачка оскаржила не лише рішення ВККС України про визнання судді такою, що не відповідає займаній посаді та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення її з посади, але й просила визнати протиправними дії Комісії щодо продовження її кваліфікаційного оцінювання.

60. Відмінними є й підстави позову, які у зазначеній вище справі обґрунтовувались покликанням на обставини про те, що кваліфікаційне оцінювання стосовно неї вже проводилось раніше й було завершене з ухваленням ВРП рішення, яким підтверджено її відповідність займаній посаді судді, на підставі чого Президент України призначив її посаду судді безстроково.

61. У справі № 990/51/24 позивачка стверджувала, що за таких обставин Комісія протиправно вчинила дії щодо проведення пленарного засідання, на якому було прийняте оскаржене рішення про визнання судді такою, що не відповідає займаній посаді, та про внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення її з посади, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості проведення повторного оцінювання судді для підтвердження відповідності займаній посаді. Позивачка вважала, що Комісія переглянула та скасувала своє попереднє рішення щодо проведення кваліфікаційного оцінювання у спосіб, не передбачений законом, чим порушила принцип верховенства права.

62. У вказаному провадженні суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин взяв до уваги правові позиції, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 9901/827/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/775/18, від 07 березня 2024 року у справі № 9901/541/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 9901/831/18 та від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/23/19, відповідно до яких звернення до суду за захистом порушених прав можливе у разі, коли рішення ВККС України із рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом має право розглядати подану рекомендацію та ухвалювати за нею відповідне остаточне рішення, при цьому таке оскарження має відбуватись разом з остаточним рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

63. Проте Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі та направляючи справу на продовження розгляду, зауважила, що постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції не врахував, що у наведених справах судді оскаржували рішення ВККС України, якими було визнано їх таким, що не відповідають займаній посаді, та рекомендовано ВРП розглянути питання про їх звільнення з цієї посади, з підстави незгоди з висновками Комісії за результатами їхнього кваліфікаційного оцінювання, що має місце й у справі, яка розглядається, тоді як у справі № 990/51/24 підставою позову позивачка визначила завершення процедури її кваліфікаційного оцінювання, і саме у зв`язку з цими обставинами вона вважала протиправними оспорювані дії і рішення Комісії щодо її кваліфікаційного оцінювання.

64. У подібній ситуації Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 лютого 2025 року у справі № 990/62/24 також зазначала, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі з покликанням на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 9901/541/18 та від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24, не врахував, що у наведених вище справах судді оскаржували рішення ВККС України, якими було визнано їх такими, що не відповідають займаній посаді, та рекомендовано ВРП розглянути питання про їх звільнення із цієї посади з підстави незгоди з висновками Комісії за результатами їхнього оцінювання, оскільки такі рішення не містили посилання на визначені законом підстави ухвалення та мотиви.

65. Однак особливістю справи № 990/62/24 було те, що позивач посилався не на відсутність мотивів або підстав ухвалення рішення ВККС України, а оскаржував процедуру, застосовану до нього, яка не передбачена законом.

66. У постанові від 20 лютого 2025 року у справі № 990/62/24, повертаючи справу для продовження розгляду, Велика Палата Верховного Суду сформувала й такі висновки:

« 52… Велика Палата Верховного Суду змушена констатувати той факт, що коли межі ініційованого оскарження рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, не торкаються питання надання оцінки мотивам ухваленого рішення, то ВРП позбавлена повноважень надавати оцінку таким підставам.

53. Аналіз наведених правових норм крізь призму сталої практики Верховного Суду щодо оскарження рішень ВККС, ухвалених за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, з урахуванням меж оскарження відповідного рішення, що є предметом розгляду в цій справі, дає підстави для висновку про можливість здійснення судового контролю щодо рішень ВККС за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання в частині перевірки цих рішень на наявність наведених в законі процесуальних порушень, перевірка яких не входить до повноважень ВРП.

54. Іншими словами, ВРП уповноважена оцінювати обґрунтованість рішення ВККС з відповідною рекомендацією для прийняття на її основі свого кінцевого рішення, однак не перевіряє дотримання ВККС процедури прийняття рішень. Отже, учасник кваліфікаційного оцінювання може оскаржити такі порушення в судовому порядку.».

67. З аналізу вищевикладених висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права констатується, що у випадку оскарження передбаченого частиною першою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді з підстав незгоди з висновками Комісії за результатами їхнього кваліфікаційного оцінювання, зокрема, але не виключно, у зв`язку з тим, що такі рішення не містили посилання на визначені законом підстави ухвалення та мотиви, звернення до суду за захистом порушених прав можливе у разі, коли рішення ВККС України разом із рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом має право розглядати таку рекомендацію та ухвалювати за нею відповідне остаточне рішення (ВРП). При цьому таке оскарження має відбуватись разом з остаточним рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією Вищою радою правосуддя.

68. Такі законодавчі обмеження у оскарженні рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаної ним посади обумовлені специфікою розподілу повноважень у такому оцінюванні між ВККС України, яка підбиває його підсумки, та ВРП, яка розглядає відповідну рекомендацію Комісії (подання про звільнення) й приймає остаточне, юридично значиме для кар`єри судді та обов`язкове до виконання рішення, а також особливостями правової регламентації самої процедур кваліфікаційного оцінювання, яка охоплює усі зазначені стадії (етапи) та має певну послідовність.

69. Зазначені обмеження обумовлені й тим, що вирішення питання про звільнення судді, зокрема на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС України, належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні вказаного подання й лише Вища рада правосуддя має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість передбаченого частиною першою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді.

70. У разі ж виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема можуть вплинути на об`єктивність оцінювання, Вища рада правосуддя має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.

71. Здійснюючи замість Вищої ради правосуддя перевірку вмотивованості та обґрунтованості передбаченого частиною першою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді до моменту розгляду ВРП викладеної у ньому рекомендації у вигляді подання про звільнення з посади судді, що фактично просить зробити позивач у поданому в цій справі позові, суд втручатиметься у таку виключну компетенцію Вищої ради правосуддя і в саму процедуру кваліфікаційного оцінювання, підміняючи вказаний орган і дублюючи його повноваження, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, наявними у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24, є неприпустимим.

72. У такому випадку застосуванню підлягають правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 9901/672/18, від 08 вересня 2021року у справі № 9901/396/19, від 27 червня 2024 року у справі № 990/48/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24 та інших, які зводяться до неможливості й передчасності оскарження рішень Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді, що мають рекомендаційний характер, до моменту прийняття Вищою радою правосуддя остаточного рішення за результатом розгляду відповідної рекомендації, до якої віднесене й подання про звільнення судді з посади на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

73. Якщо ж рішення ВККС України за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання судді оскаржуються у зв`язку з наявністю наведених в законі процесуальних порушень, перевірка яких не входить до повноважень ВРП, то в такому випадку правила частини восьмої статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не діють, оскільки в таких умовах виправити ці порушення та захистити права судді може лише суд, уповноважений законом на розгляд відповідної категорії адміністративних справ. В цій ситуації рішення Комісії, яке за своєю юридичною природою є актом індивідуальної дії, може бути оскаржене на підставі статті 55 Конституції України, статей 5 та 19 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

74. В такому разі належить застосовувати правові позиції, що містяться, у тому числі в постановах від 11 липня 2024 року у справі № 990/51/24, від 20 лютого 2025 року у справі № 990/62/24 та інших, у яких сформована позиція про можливість оскарження учасником кваліфікаційного оцінювання таких порушень в судовому порядку безвідносно до рішення ВРП, оскільки остання уповноважена оцінювати обґрунтованість рішення ВККС України з відповідною рекомендацією для прийняття на її основі свого кінцевого рішення, однак не перевіряє дотримання Комісією процедури прийняття зазначених рішень.

75. Такий підхід до визначення права на оскарження передбаченого частиною першою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, наявній у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24, й обумовлений необхідністю уникнення дублювання функцій щодо перегляду такого рішення Комісії Верховним Судом та Вищою радою правосуддя, що є неприпустимим і суперечить закону.

76. З урахуванням висновків, викладених вище, Верховний Суд вважає не релевантними до спірних у цій справі правовідносин правові позиції Великої Палати Верховного Суду, вказані у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/51/24, щодо наявності у судді права оскаржити рішення ВККС України про непідтвердження ним здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді з поданням (рекомендацією) про звільнення судді з посади, оскільки фактичні обставини, підстави позову, предмети спору та доказування у цій справі та у справі, що розглядається, не є тотожними, а отже й правовідносини у цих справах не є подібними, що не дозволяє врахувати такі висновки у порядку приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

77. Що ж до тверджень позивача про зміну починаючи з 30 грудня 2023 року правового регулювання правовідносин, пов`язаних з проведенням ВККС України кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаних ними посад, то Верховний Суд відзначає, що така зміна безпосередньо не торкнулась норм статей 88 та 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у тих правовідносинах, у яких виник спір у справі, яка розглядається, й не змінила регламентацію вказаних відносин настільки, щоб виникало питання про необхідність відступу від викладених раніше висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних до справи, яка розглядається, правовідносинах.

78. Незмінність та послідовність судової практики про неможливість оскарження рішень ВККС України щодо кваліфікаційного оцінювання суддів саме у подібних ситуаціях простежується ухваленням у подальшому (у 2024 році та надалі) Великою Палатою Верховного Суду постанов (наприклад від 27 червня 2024 року у справі № 990/48/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24 та від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24), у яких спірні правовідносини виникли після 30 грудня 2023 року - дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри», а предмет спору охоплював рішення Комісії, прийняті після вказаної дати.

79. У підсумку Верховний Суд констатує, що провадження у справі, яка розглядається, належить закрити на підставі норм пункту 1 частин першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, що не суперечить наявному і викладеному у цій ухвалі правозастосуванню Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах та з ним повністю узгоджується, відповідає закону і жодним чином не обмежує гарантоване статтею 55 Конституції України, статтею 5 вказаного Кодексу та статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод право на судовий захист (на оскарження адміністративних актів суб`єктів владних повноважень, на справедливий суд), оскільки стосовно справ означеної категорії на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка встановлює особливі умови звернення за оскарженням рішення ВККС України щодо кваліфікаційного оцінювання судді й відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні для цього підстави.

80. З огляду на те, що дана справа на тій стадії спірних правовідносин, які існували станом на момент звернення позивача до суду та за фактичних її обставин, не підлягає розгляду жодним судом, Верховний Суд не має можливості й, відповідно, не роз`яснює позивачеві до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

81. Керуючись статтями 22, 238, 241-243, 248, 250, 256, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Провадження у справі закрити.

Ухвала Верховного Суду може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку, якщо її не скасовано, або після закінчення строку на подання апеляційної скарги (на апеляційне оскарження), якщо таку скаргу не було подано.

Головуюча суддя Н.В. Коваленко

Судді С.М. Чиркін

А.Ю. Бучик

А.А. Єзеров

О.П. Стародуб