Справа № 380/1869/25
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 рокусправа № 380/1869/25

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача безпідставно набуті ним грошові кошти у сумі 158 879,82 грн під час фактичного невиконання ним обов`язків військової служби.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що старший солдат ОСОБА_1 був госпіталізований 07.12.2022 та перебував на стаціонарному лікуванні до 23.12.2022. В подальшому, з 23.12.2022 військовослужбовець, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , старший солдат ОСОБА_1 після виписки з лікувального закладу для виконання обов`язків військової служби не прибув, про причини неприбуття встановленим порядком не доповів. На момент завершення службового розслідування, а саме 09.06.2023, відповідач до військової частини не прибув, до виконання обов`язків військової служби не приступив, причин нез`явлення на військову службу не повідомив. За час незаконної відсутності поза межами військової частини НОМЕР_1 відповідач отримав грошове забезпечення у розмірі 158 879,82 грн. Причинами переплати грошового забезпечення є особиста недобросовісність відповідача та вчинення ним діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення. Зважаючи на наведене, позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів під час фактичного невиконання відповідачем обов`язків військової служби.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом цієї справи, суд зазначає наступне.

На виконання вимог ч. 3 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд сформував запит про надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи: ОСОБА_1 .

Згідно з відповіддю №1081286 від 31.01.2025 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 03.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами; запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання цієї ухвали подати суду відзив на позовну заяву.

Копію ухвали судді від 03.02.2025 направлено відповідачу за адресою реєстрації його місця проживання. Однак, конверт з судовою кореспонденцією повернуто на адресу суду.

Відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України, у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Станом на момент розгляду цієї справи, жодних заяв по суті справи на адресу суду від відповідача не надходило.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи.

Командир військової частини НОМЕР_1 20.05.2023 прийняв наказ №825 «Про призначення службового розслідування», пунктом 1 якого зобов`язав провести службове розслідування стосовно старшого солдата ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 .

З акту службового розслідування встановлено таке:

- в ході службового розслідування встановлено, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2022 №331 встановлено вважати старшого солдата, призваного по мобілізації, ОСОБА_1 , стрільця-номера обслуги 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону таким, що був госпіталізований у Добропільську лікарню з 07.12.2022, перебуваючи у відпустці за сімейними обставинами (п. 3.1 Акту службового розслідування);

- також в ході судового розслідування встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.02.2023 №35 стрільця-номера обслуги 1 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_2 десантно-штурмового батальйону старшого солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частин НОМЕР_1 з 04.02.2023, з утриманням на всіх видах забезпечення та у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 (п. 3.2 Акту службового розслідування);

- згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.05.2023 №142 встановлено вважати старшого солдата ОСОБА_1 . який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , таким, що самовільно залишив військову частину та з 20.05.2023 виключити його з котлового забезпечення (сніданку) в частині та з 20.05.2023 призупинити виплату грошового забезпечення (п. 3.3 Акту службового розслідування);

- службовим розслідування встановлено, що при оформленні організаційно-розпорядчих документів (рапортів, наказів) посадовими особами 1 десантно-штурмового батальйону та адміністративної групи штабу військової частини НОМЕР_1 , незважаючи на наявність копій документів про госпіталізацію допущено недостовірне зазначення місця лікування Добропільська лікарня замість КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня» (п. 3.4 Акту службового розслідування);

- відповідно до копії кратки стаціонарного хворого №3750 КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня», старший солдат ОСОБА_1 був госпіталізований 07.12.2022 з діагнозом гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з ураженням серця без (застійної) серцевої недостатності (п. 3.5 Акту службового розслідування);

- згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня» від 23.12.2022 старший солдат ОСОБА_1 був виписаний після стаціонарного лікування 23.12.2022 (п. 3.6 Акту службового розслідування);

- службовим розслідуванням встановлено, що з 23.12.2022 військовослужбовець, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , старший солдат ОСОБА_1 , після виписки з лікувального закладу для виконання обов`язків військової служби військової частини НОМЕР_1 не прибув, про причини неприбуття встановленим порядком не доповів. На момент завершення службового розслідування, а саме 09.06.2023, старший солдат ОСОБА_1 до військової часини НОМЕР_1 не прибув, до виконання обов`язків служби не приступив, причин нез`явлення на військову службу не повідомив (п. 3.8 Акту службового розслідування);

- поряд з чим, службовим розслідуванням встановлено, що відповідно до Довідки фінансово-економічної служби про вартісну оцінку заподіяної шкоди за період з 23.12.2022 по 30.04.2023 старший солдат ОСОБА_1 отримав 158 879,82 грн, ввівши в оману командування військової частини НОМЕР_1 шляхом умисного неповідомлення про виписку з медичного закладу в умовах воєнного стану (п. 3.9 Акту службового розслідування).

26.06.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ №1858 «Про результати службового розслідування».

12.07.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 подано до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Позивач вважає, що за період з 23.12.2022 по 30.04.2023 відповідач безпідставно отримав грошове забезпечення у розмірі 158 879,82 грн, відтак звертається до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII).

Приписами ч.1 ст. 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам (далі Порядок №260).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 визначено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Згідно пункту 9 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Відповідно до пункту 12 Розділу І Порядку №260, військовослужбовцям, які тимчасово вибувають з військової частини зі збереженням грошового забезпечення за місцем служби, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які мають постійний характер, виплачуються за весь період такого вибуття.

Отже, у період перебування військовослужбовця на лікуванні за ним зберігається виплата грошового забезпечення.

З матеріалів службового розслідування, долученого до матеріалів справи, судом встановлено, що у період з 07.12.2022 по 23.12.2022 відповідач перебував на стаціонарному лікуванні у КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня».

Втім, з 23.12.2022 військовослужбовець, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , старший солдат ОСОБА_1 , після виписки з лікувального закладу для виконання обов`язків військової служби військової частини НОМЕР_1 не прибув, про причини неприбуття встановленим порядком не доповів.

За період з 23.12.2022 по 30.04.2023 відповідач отримав грошове забезпечення у розмірі 158 879,82 грн, що підтверджується відповідною довідкою.

Разом з тим, відповідно до пункту 15 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Отже, оскільки відповідач не прибув до військової частини НОМЕР_1 для продовження проходження військової служби, то відповідно до пункту 15 розділу І Порядку №260 не мав права на отримання грошового забезпечення за перелічені періоди, у зв`язку з чим грошові кошти у розмірі 158 879,82 грн вважаються безпідставно набутими.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Так, частина 1 статті 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

За змістом ч. 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц зазначила, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Суд погоджується з позивачем щодо того, що відповідач, не прибувши 23.12.2022 на службу до військової частини після лікування, діяв недобросовісно, оскільки був відсутній на військовій службі без поважних причин, проте отримував грошове забезпечення за період відсутності.

У зв`язку з самовільним залишенням військової частини 12.07.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 подано до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Зважаючи на встановлені обставини, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у розмірі 158 879,82 грн, відтак заявлені позовні вимоги слід задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач належними та допустимими доказами підтвердив обґрунтованість та підставність заявлених ним вимог. Жодних доказів, які б спростовували вимоги позивача, відповідач суду не надав.

За таких обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Оскільки позивач не надав доказів понесення таких судових витрат, суд не має підстав вирішувати питання про їх розподіл.

Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд

в и р і ш и в:

позов військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 158 879 (сто п`ятдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят дев`ять) гривень 82 копійки за час фактичного невиконання обов`язків військової служби.

Розподіл судового збору не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

СуддяСидор Наталія Теодозіївна