Справа № 522/16017/25-Е
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 522/16017/25-Е

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

13.08.2025 року;

Головуючий в 1 інстанції: Науменко А.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Бітова А.І.

Градовського Ю.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2025 року по справі за адміністративним позовом Громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Турецької Республіки ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 04.01.2024 року №0147 про примусове повернення іноземця до країни походження.

В обґрунтування позову зазначено, що оспорюване рішення не було доведено позивачеві у встановленому законом порядку та спосіб, а саме внаслідок не забезпечення перекладача позбавлено можливості розуміти зміст рішення органу міграційної служби та порядок і строк виконання рішення про примусове повернення іноземця до країни походження. Зазначені обставини вплинули дотримання позивачем строку виїзду з України та, як наслідок, призвели до заборони позивачеві здійснювати в`їзд на територію України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване рішення викладено українською мовою з чітким записом про відмову позивача від послуг перекладача. Суд зауважив на тому, що позивач повинен дотримуватися вимоги розумної обачності при підписанні будь-яких офіційних документів. Відмова від перекладача без надання переконливих доказів введення в оману не може бути використана як підстава для скасування законних дій державного органу. Відсутність доказів на підтвердження недобросовісних дій з боку відповідача свідчить про те, що позивач добровільно прийняв на себе ризик, пов`язаний з підписанням документів, зміст яких йому міг бути невідомим.

З огляду на те, що позивач використав своє право, відмовившись від перекладача під час провадження у справі щодо повернення іноземця до країни походження, у органу міграційної служби не було реальної потреби у залученні перекладача до участі в розгляді справи, суд першої інстанції не встановив порушень прав позивача та не вбачав підстав для скасування оспорюваного рішення в судовому порядку.

В апеляційній скарзі громадянин Турецької Республіки ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи та помилково не враховано, що саме по собі проставлення підпису у відповідній графі оспорюваного рішення органу міграційної служби не доводить факт обізнаності позивача зі змістом рішення та строком для виїзду з України. При цьому, саме дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішення відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що іноземець обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Апелянт наполягає на тому, що наявність підпису позивача у графі оспорюваного рішення «перекладач» та «непотрібно» не доводить ту обставину, що позивач володіє українською мовою та розуміє значення відображеного тексту, а також забезпечення позивачеві роз`яснення його прав та обов`язків, змісту оскаржуваного рішення у встановленому законом порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилається на необґрунтованість доводів апелянта та відсутність підстав для скасування судового рішення.

Оскільки сторони повідомлені належним чином про дату, час та місце судового засідання, від учасників справи надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, з огляду на достатність доказів для вирішення справи за наявними матеріалами, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог пунктів 1, 2 частини 1 статті 311 КАС України.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Турецької Республіки.

04.01.2024 співробітниками ГУ ДМС в Одеській області за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено громадянина Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень іноземця встановлено, що позивач потрапив на територію України легально у 2018 році за паспортним документом, який в подальшому втратив. Адреса тимчасового перебування: АДРЕСА_2 . Перебуваючи на території України громадянин Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійного місця проживання та законного джерела існування не мав.

На момент виявлення був документований свідоцтвом на повернення Серії НОМЕР_1 , термін дії 02.01.2024 01.02.2024.

04.01.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області у відношенні позивача оформлено протокол Серії ПР МОД №010755 про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 203 КУпАП, а саме за порушення правил перебування іноземців в Україні (перевищення встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів).

На підставі вказаного протоколу Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено постанову Серії ПН МОД №010857, якою за порушення вимог статей 3, 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді накладення штрафу у розмірі 3400 грн.

04.01.2024 року Головним управлінням державної міграційної служби в Одеській області прийнято рішення за №014765 про примусове повернення громадянина Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в країну походження або третьої країни та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 02.02.2024.

Підставою для прийняття вказаного рішення стали висновки органу міграційної служби, за результатом перевірки іноземця, відібраних від нього пояснень та перевірки наявних документів, про порушення позивачем законодавства про правовий режим іноземців та осіб без громадянства, а саме перевищення встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів.

У відповідних розділах рішення громадянин Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтвердив доведення змісту рішення міграційної служби про примусове повернення, а також своє зобов`язання про залишення території України до 02.02.2024 року, засвідчив відсутність необхідності у залученні перекладача.

Разом з цим, не погоджуючись із рішенням про примусове повернення, посилаючись на його неправомірність, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI.

За визначеннями, наведеними у пунктах 7, 14 частини 1 статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно засад правового статусу іноземців та осіб без громадянства, передбачених статтею 3 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені статтею 4 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI.

Зокрема, у частині 16 вказаної статті Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 23 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 26 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Вказані положення Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI кореспондуються із приписами Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року №353/271/150.

Слід також враховувати, що відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Одночасному врахуванню підлягають положення статті 31 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI, згідно яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Аналіз наведених норм показав, що іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України.

Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, з порушенням строків тимчасового перебування на території України, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України, законних джерел існування тощо.

Примусове повернення означає систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни походження є дії іноземця, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження.

Як свідчать обставини справи, позивач здійснив в`їзд на територію України на підставі паспортного документу для виїзду за кордон, буд документований свідоцтвом на повернення Серії G00104848, термін дії з 02.01.2024 року по 01.02.2024 року.

У визначений строк виїзд за межі території України позивачем не здійснено.

На момент прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, у позивача відсутні документи, які дають підстави для перебування на території України.

Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийняття оспорюваного рішення позивачем не наводилось обставин, що загрожують його життю, свободі, у тому числі у релігійних чи політичних проявах, у разі повернення до країни походження.

Доводи апелянта про необізнаність із підставами прийняття оспорюваного рішення та неможливість наведення своїх аргументів і пояснень з приводу правопорушення, доведенння своєї невинуватості чи обставин, що виключають підстави для примусового повернення до країни походження, через незнання української мови та не залучення спеціалістом органу міграційної служби перекладача спростовуються як відібраними поясненнями позивача так і підписом у зобов`язанні покинути у визначений органом міграційної служби термін територію України.

Ці матеріали не містять будь-яких зауважень з боку іноземця стосовно порушення розгляду справи та прийняття оспорюваного рішення. Особистим підписом позивача засвідчена відсутність необхідності у залученні перекладача. Крім того, позивач не звертався із відповідною заявою про необхідність користуватись правовою допомогою під час прийняття рішення про його примусове повернення до країни походження.

Також, предметом спору у даній справі є неправомірність рішення міграційної про примусове повернення іноземця до країни походження. Процедура заборони в`їзду в Україну та відповідне рішення органу міграційної служби не являється предметом даного адміністративного позову.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, а також встановленого факту незаконного перебування позивача на території України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача були всі правові підстави для прийняття оспорюваного рішення про примусове повернення позивача до країни походження.

Оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального права, а також обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 271, 289, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.І. Бітов

Ю.М. Градовський