Справа № 120/3854/25
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3854/25

Головуючий у 1-й інстанції: Комар Павло Анатолійович

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

18 вересня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Шидловського В.Б. Сапальової Т.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Пращерук М. О.,

представника відповідача - Левченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначав, що посадовими особами ГУ ДПС у Вінницькій області проведено фактичну перевірку стоматологічного кабінету, що розташований по АДРЕСА_1 . За результатами проведеної перевірки складено акт №4338/02-32-07-05/ НОМЕР_1 від 12.02.2025 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.03.2025 №, яким до позивача застосовано штраф у сумі 1627129,52 грн.

Позивач вказував, що в наказі про проведення фактичної перевірки підприємства відсутні конкретні підстави для її проведення, у зв`язку з чим вказана фактична перевірка призначена протиправно, а її висновки не створюють юридично значущих наслідків.

Крім того, перевірка РРО за минулий період часу носить характер документальної перевірки, а тому такі дії, не можуть вчинятися в рамках фактичної перевірки та слугувати підставою для застосування штрафних санкцій. При цьому отримання інформації з власних програм контролюючого органу (таких як СОД РРО) за попередні періоди не є предметом фактичної перевірки, що здійснюється за місцем проведення господарської діяльності. Відтак, порушення, зазначені у акті фактичної перевірки, встановлені не в порядку і не у спосіб, що передбачений законом, за минулий період, а не за період, у який проводилась фактична перевірка, а отже такий Акт фактичної перевірки не може бути підставою для притягнення позивача до відповідальності, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем у справі до суду подано апеляційну скаргу в якій з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права просили скасувати зазначене судове рішення, прийняти нове - про задоволення позову.

Ухвалою суду від 24 липня.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

30.07.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому представник відповідача вказує на безпідставність позовних вимог та просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що Податковим кодексом України не передбачено розкриття в наказі про призначення перевірки змісту інформації та фактів, які свідчать про порушення/ймовірне порушення платником податків законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган. Разом з тим, в оскаржуваному наказі зазначено мету та підстави проведення перевірки, а також усі реквізити, обов`язковість зазначення яких визначена п.81.1 ст.81 ПК України.

Щодо рішення про застосування фінансових санкцій № від 04.03.2025 у розмірі 1 627 129,52 грн., податковий орган зазначив, що програмний реєстратор розрахункових операцій було зареєстровано в стоматологічному кабінеті, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На момент проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 надаються стоматологічні послуги з можливістю розрахунку в готівковій та безготівковій формі оплати та з використанням банківського терміналу (рахунок відкрий в АТ КП "Приват Банк"). Зважаючи на те, що позивач в процесі здійснення своєї господарської діяльності не виконував приписи Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Порядку функціонування Системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій (Порядок №477) і при проведенні господарських трансакцій із застосуванням POS - терміналу не видавав документ, який підтверджував би господарську операцію, відповідних відомостей про таку операції не могло і не надходило до інформаційних серверів СОД РРО.

СОД РРО розташований в ДПС та використовуються в межах повноважень посадовими особами органів ДПС для виконання завдань та функцій, визначених Податковим кодексом України.

Інформація, яка зберігається в СОД РРО відображає усі дані про проведені розрахункові операції та реквізити фіскального чеку. Використання податковим органом під час проведення фактичної перевірки отриманої податкової інформації, яка надходить від платника податків, через бази даних інформаційних/, телекомунікаційних та інформаційно- телекомунікаційних систем, зокрема інформації: про фінансово господарські операції платників податків; про застосування реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій, у тому числі щодо електронних копій розрахункових документів та фіскальних звітів, поданих до контролюючих органів через інформаційну система СОД РРО, у вигляді електронного розрахункового документу, є такою, що може використовуватися податковим органом, як податкова інформація під час проведення фактичних перевірок платників податків.

Представник відповідача вважає, що використання такої інформації є належною реалізацією контролюючим органом податкового контролю, як необхідний комплекс заходів, що забезпечує формування та реалізацію державної фінансової політики щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій та може бути самостійною підставою для висновків під час проведення фактичної перевірки. Водночас, позивач не надав жодного доказу, який би спростовував висновки податкового органу, що використана контролюючим органом податкова інформація, яка міститься в СОД РРО є неналежною.

Беззаперечним фактом, який відображений у витязі з СОД РРО є те, що позивач не провів та не зафіксував жодної безготівкової операції через РРО/ПРРО, на відміну від готівкових фінансових надходжень.

Крім того, представник відповідача звернув увагу суду на те, що посилання представника позивач на правову позицію Верховного Суду у справі №640/23582/21 не можуть бути застосовані, оскільки правовідносини у справах не є подібними, а тому висновки не підлягають врахуванню в межах розгляду даної справи.

Таким чином, на переконання відповідача, податкове повідомлення рішення відповідачем прийнято в межах компетенції контролюючого органу та відповідно до вимог чинного законодавства, а відтак - скасуванню не підлягає.

Вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

На підставі підпунктів 80.2.2, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, 31 січня 2025 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області прийнято наказ «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 » №803-к (а.с.14).

На підставі зазначеного Наказу №803к від 31.01.2025 та направлень від 31.01.2025 №768, №767- головними державними інспекторами відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту ГУ ДПС у Вінницькій області проведена фактична перевірка стоматологічного кабінету, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де надає послуги стоматології ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з питань дотримання вимог Податкового кодексу України, Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", Кодексу законів про працю України, а також інших нормативних актів, контроль за дотриманням яких покладено на територіальні органи ДПС.

За результатами проведеної перевірки складено акт №4238/02-32-07-05/ НОМЕР_1 від 12.02.2025 згідно якого встановлено порушення пункту 1, 2 статті 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", а саме проведеною перевіркою встановлено, що в перевіряємому періоді з 01.01.2024 по 05.02.2025 суб`єктом господарювання було здійснено розрахункові операції в безготівковій формі при наданні послуг на суму 3 256 384,04 грн. без проведення цих операцій через зареєстрований фіскальним сервером контролюючого органу програмний реєстратор розрахункових операцій та без створення та видачі відповідних розрахункових документів встановленої форми та змісту.

На підставі Акту перевірки податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення від від 04.03.2025, яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 1 627 129,52 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ФОП ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам сторін колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та заявлених у ній вимог, позивач не погоджується та оскаржує прийняте відповідачем за результатом проведення фактичної перевірки податкове повідомлення-рішення.

При цьому в обґрунтування його незаконності, перш за все, вказує про недотримання податковим органом процедури призначення фактичної перевірки та, відповідно, про протиправність наказу на проведення фактичної перевірки від 31 січня 2025 року №803к, оскільки не було фактичних підстав для його винесення.

У зв`язку з цим варто зазначити, що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно правової позиції Верховного Суду в постанові від 21 лютого 2020 у справі №826/14123/18, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду відступив від висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах у частині того, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе; а також що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної виїзної або фактичної перевірки, які викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року (справа №804/1113/16), від 24 травня 2019 року (справа №826/16221/15), від 3 жовтня 2019 року (справа №820/850/16), від 16 жовтня 2019 року (справа №820/11291/15), від 22 листопада 2019 року (справа №815/4392/15) тощо.

Водночас судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформульований правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Отже, питання правомірності дій контролюючого органу щодо призначення і проведення перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставою позову про оскарження рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі №816/228/17.

Таким чином, оскільки незаконність оскаржуваного рішення позивач обґрунтовує, в першу чергу, протиправністю дій податкового органу щодо призначення фактичної перевірки, за результатами якої відповідачем було прийнято оскаржуване рішення, то суд, беручи до уваги наведену вище правову позицію Верховного Суду, спочатку надає оцінку таким доводам позивача.

Визначаючись щодо позовних вимог, колегія суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі - ПК України у редакції на час виникнення спірних відносин).

Цим Кодексом передбачені функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (п.1.1 ст.1 ПК України).

Зокрема, пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України встановлено, що контролюючі органи, визначені пп.41.1.1 п.41.1 ст.41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

За змістом п.75.1 ст.75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

З обставин справи вбачається, що оскаржуване позивачем рішення прийнято за результатом проведення фактичної перевірки, призначеної наказом від 31 січня 2025 року №803к, у якому правовою підставою його винесення зазначено пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України.

Так, згідно п.80.2 ст.80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України);

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації (пп.80.2.7 п.80.2 ст.80 ПК України).

Отже, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою, зокрема, пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює. Відповідно, саме наявність та/або отримання інформації є тією фактичною підставою для прийняття рішення про призначення фактичної перевірки, яке оформлюється у формі наказу і надає право контролюючому органу на його реалізацію шляхом проведення перевірки, за наслідками якої контролюючий орган має повноваження на прийняття відповідного рішення.

Підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України містить перелік сфер об`єктів податкового контрою, інформація про можливі порушення в яких має бути перевірена на предмет її підтвердження/спростування, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів. Застосована законодавцем у цій нормі конструкція щодо наявної/отриманої інформації - "яка свідчить про можливі порушення" - дає підстави для висновку, що вона має вказувати саме на можливі порушення платником податків законодавства у визначеній сфері, тобто ті ймовірні, засновані на обґрунтованих припущеннях, порушення, які підлягають перевірці на підставі цієї інформації.

Аналіз підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України дає підстави для висновку, що в ньому достатньою мірою розкривається як правова, так і фактична підстави для призначення фактичної перевірки, а саме - наявність/отримання інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни у сферах здійснення платниками податків розрахункових операцій, наявності чи відсутності відповідних дозвільних документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.03.2024 року по справі №420/9909/23 в питанні тлумачення та застосування пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України.

У вказаній постанові судом касаційної інстанції вказано, зокрема, про те, що у спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним.

При цьому суд звертає увагу і на те, що у постанові Верховного Суду від 26.03.2024 року по справі №420/9909/23 міститься висновок щодо правомірності наказу податкового органу про призначення фактичної перевірки на підставі пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України з огляду на отримання підготовленої управлінням податкового аудиту одного з обласних управлінь ДПС доповідної записки з інформацією, яка може свідчити про можливі порушення платником податків законодавства, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій.

В матеріалах розглядаємої справи наявні копі доповідних записок від Управління аудиту ГУ ДПС у Вінницькій області №303/02-32-07-05 від 20.01.2025 та №470/02-32-07-05 від 31.01.2025, лист ДПС України за №25275/99-00-29-03-04-07 від 09.09.2024, на який містяться посилання у доповідних записках (а.с.59-66).

На підтвердження отримання такої інформації судом з`ясовано, що в листі Державної податкової служби України, який адресований Головним управлінням ДПС в областях та м.Києві від 09.09.2024 №25275/7/99-00-07-04-02-07, зазначено, що з метою контролю вимог законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платника податків розрахункових операцій проаналізовані дані Системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій за 8 днів серпня 2024 року та виявлено окремих платників податків, за якими зареєстровані РРО та розрахунку за якими здійснюються виключно в готівковій формі, що може свідчити про:

- здійснення окремих розрахункових операцій при продажу товарів (послуг) без застосування РРО та/або ПРРО;

- порушення встановленого законодавством порядку обліку товарних запасів у місці продажу;

- незабезпечення можливості здійснення безготівкових операцій за продані товари/послуги.

За результатами проведеного аналізу ДПС України доручено, серед іншого, на підставі ст.80 ПК України не пізніше 08.11.2024 організувати проведення фактичних перевірок господарських об`єктів, де здійснюють діяльність платники податків, що зазначені у додатку 1 та інших платників податків за результатами зазначеного аналізу.

Відповідно до наданих суду доповідних записок №303/02-32-07-05 від 20.01.2025 та №470/02-32-07-05 від 31.01.2025, ФОП ОСОБА_1 стоматологічний кабінет за адресою АДРЕСА_2 , свою господарську діяльність здійснює за адресою АДРЕСА_1 . Останній входить до переліку господарських одиниць, у якому за результатами проведеного аналізу встановлено ймовірні порушення вимог чинного законодавства (а.с.62).

На цій підставі Головним управлінням ДПС у Вінницькій області видано наказ «Про проведення фактичної перевірки» від 31.01.2025 року №803-к.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доводи позивача про відсутність підстав та протиправність наказу про проведення перевірки необґрунтованими.

Щодо позиції Позивача, що перевірка РРО за минулий період часу носить характер документальної перевірки, а тому такі дії, не можуть учинятися в рамках фактичної перевірки та слугувати підставою для застосування штрафних санкцій колегія суд вважає її помилковою з наступних підстав.

Правові висновки у цьому контексті Верховний Суд сформував у загаданій вище постанові від 9 вересня 2024 року у справі №280/6832/23.

У цій постанові на підставі аналізу положень п.61.1 ст.61, ст.62, 71, 72, 74, 83 ПК України, Закону про РРО, Порядку функціонування Системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій (далі - Порядок), затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 5 серпня 2020 року №477, Верховний Суд виснував, що:

«… інформація, яка зберігається в СОД РРО відображає всі дані про проведені розрахункові операції та реквізити фіскального чека. Аналіз наведених норм податкового законодавства свідчить про те, що використання податковим органом під час проведення фактичної перевірки отриманої податкової інформації, яка надходить від платників податків, через бази даних інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем, зокрема інформація: про фінансово-господарські операції платників податків; про застосування реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій, у тому числі щодо електронних копій розрахункових документів та фіскальних звітних чеків, поданих до контролюючих органів через інформаційну систему СОД РРО, у вигляді електронного розрахункового (фіскального) документа (чека, звіту), є такою, що може використовуватися контролюючими органами, як податкова інформація під час проведення фактичних перевірок платників податків.

При цьому використання такої інформації є належною реалізацією контролюючим органом податкового контролю, як необхідний комплекс заходів, що забезпечує формування та реалізацію державної фінансової політики, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій та може бути самостійною підставою для висновків під час проведення фактичної перевірки».

З урахуванням цих висновків Верховного Суду та наведених Позивачем обґрунтовувань, з урахуванням обставин у цій справі, відсутні підстави вважати, що відповідач під час проведення фактичної перевірки позивача, не мав правових підстав використовувати податкову інформацію, яка міститься в СОД РРО, зокрема щодо перевірки наявності (відсутності) здійснення окремих розрахункових операцій при продажу товарів (послуг) без застосування РРО та/або ПРРО, інформація та дані якої є фактичним відображенням розрахункових операцій проведених позивачем у відповідний перевіряємий період (в тому числі і за минулий період).

Вирішуючи питання правомірності проведення фактичної перевірки, колегія суддів також бере до уваги наступне.

Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР від 06.07.1995 визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.

Згідно з положеннями статті 2 Закону №265/95-ВР реєстратор розрахункових операцій - пристрій або програмно-технічний комплекс, в якому реалізовані фіскальні функції і який призначений для реєстрації розрахункових операцій при продажу товарів (наданні послуг), операцій з торгівлі валютними цінностями в готівковій формі та/або реєстрації кількості проданих товарів (наданих послуг), операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів та з приймання готівки для виконання платіжних операцій. До реєстраторів розрахункових операцій належать: електронний контрольно-касовий апарат, електронний контрольно-касовий реєстратор, вбудований електронний контрольно-касовий реєстратор, комп`ютерно-касова система, електронний таксометр, автомат з продажу товарів (послуг) тощо; розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця; фіскальна пам`ять - запам`ятовуючий пристрій у складі реєстратора розрахункових операцій, призначений для одноразового занесення, зберігання і багаторазового зчитування підсумкової інформації про обсяг розрахункових операцій, яку неможливо змінити або знищити без пошкодження самого пристрою; розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну; фінансова санкція - грошова сума, що стягується за порушення вимог цього Закону з суб`єктів господарювання до відповідного бюджету; фіскальний режим роботи - це: а) режим роботи опломбованого належним чином реєстратора розрахункових операцій, який забезпечує безумовне виконання ним фіскальних функцій; б) режим роботи програмного реєстратора розрахункових операцій, зареєстрованого у реєстрі таких реєстраторів, що забезпечує реєстрацію розрахункових документів на фіскальному сервері контролюючого органу відповідно до цього Закону; фіскальний звітний чек - документ встановленої форми, створений у паперовій та/або електронній формі (електронний фіскальний звітний чек) реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, що містить дані денного звіту, під час створення якого інформація про обсяг виконаних розрахункових операцій заноситься відповідно до фіскальної пам`яті реєстратора розрахункових операцій або фіскального сервера контролюючого органу.

Пунктами 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані:

1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок. Використання програмних реєстраторів розрахункових операцій при оптовій та/або роздрібній торгівлі пальним забороняється;

2) надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону № 265/95-ВР, за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах:

1) у разі встановлення в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невидача (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання: 100 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше; 150 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення.

Для ФОП, які працюють на єдиному податку 2 та 3 групи (за ставкою 5%) встановлені знижені розміри штрафних санкцій на період 01.08.2023 31.07.2025, але не пізніше ніж до дати припинення або скасування воєнного стану.

25% вартості реалізованих із порушенням товарів за перше порушення;

50% вартості проданих з порушенням товарів (робіт, послуг) за кожне наступне.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що пункт 1 статті 17 Закону № 265/95-ВР встановлює відповідальність за невиконання суб`єктом господарювання щонайменше одного з трьох обов`язків: 1) непроведення розрахункової операції через РРО; 2) проведення розрахункової операції через РРО, однак, на неповну суму покупки; 3) невидача відповідного (тобто такого, що відповідає вимогам щодо форми і змісту) розрахункового документа. При цьому, перші два обов`язки суб`єкта господарювання випливають зі змісту п.1 ст.3 Закону №265/95-ВР, а третій - з п.2 ст.3 Закону №265/95-ВР. Відповідно, наявність будь-якої з таких обставин (у сукупності або окремо) і утворює склад правопорушення.

Предметом доказування у справах, пов`язаних із притягненням суб`єкта господарювання до відповідальності на підставі п.1 ст.17 Закону №265/95-ВР є встановлення на підставі належних і допустимих доказів фактів, з якими контролюючий орган пов`язує допущення порушення суб`єктом господарювання вимог пункту 1 та/або 2 статті 3 Закону №265/95-ВР.

При цьому, у випадку притягнення суб`єкта господарювання до фінансової відповідальності за невиконання обов`язку, встановленого п.1 ст.3 Закону №265/95-ВР, перевірці підлягають обставини безпосереднього здійснення розрахункової операції, однак, її непроведення через РРО, та/або здійснення розрахункової операції на більшу суму, ніж проведено через РРО. У випадку притягнення суб`єкта господарювання до фінансової відповідальності за невиконання обов`язку, встановленого п.2 ст.3 Закону №265/95-ВР перевірці підлягають як обставини видачі/невидачі розрахункового документа, так і обставини відповідності такого вимогам щодо форми і змісту.

Суд звертає увагу, що у рамках даної справи, позивача притягнуто до фінансової відповідальності за невиконання обов`язків, встановлених пунктами 1, 2 ст.3 Закону №265/95-ВР, а саме: проведення розрахункових операцій без застосування РРО.

Під час проведення фактичної перевірки податковим органом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 , в перевіряємому періоді здійснено розрахункові операції в безготівковій формі, проведених через банківський термінал, при цьому відповідні розрахункові операції на загальну суму 3 256 284,04 грн. не проведено через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи РРО, відповідні розрахункові документи встановленої форми не створювалися та не видавалися.

Як свідчить акт перевірки та аналізоване оскаржуване податкове повідомлення-рішення, зокрема, підставою для застосування штрафних санкцій став факт не проведення через РРО розрахунків по еквайрингу.

Пунктом 7 ст.17 Закону №265/95-ВР передбачено, що за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах: триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій без використання режиму програмування найменування кожного підакцизного товару із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД.

Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05.04.2001 року №2346-ІІІ (далі - Закон №2346-ІІІ) визначено, що відповідно до п.1.14 ст.1 Закону №2346-ІІІ електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.

Тобто, сам по собі електронний платіжний засіб не є повноцінним без платіжного пристрою, який є технічним посередником між електронним платіжним засобом та рахунком, до якого він емітований.

Згідно з п.1.32-2 ст.1 Закону №2346-ІІІ платіжний пристрій - це технічний пристрій (банківський автомат, платіжний термінал, програмно-технічний комплекс самообслуговування тощо), який дає змогу користувачеві здійснити операції з ініціювання переказу коштів, а також виконати інші операції згідно з функціональними можливостями цього пристрою. Таким платіжним пристроєм, зокрема, є РОS-термінал - (з англ. "Точка продажу").

Відповідно до п.1.9 ст.1 Закону №2346-ІІІ еквайринг - послуга технологічного, інформаційного обслуговування розрахунків за операціями, що здійснюються з використанням електронних платіжних засобів у платіжній системі.

Згідно з п.3 розділу V "Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням" затвердженого Постановою НБУ від 05.11.2014 року №705 "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів" (далі - Положення №705) приймати платіжні картки до сплати за товари/послуги продавець може тільки після укладання договору еквайрингу з банком, адже тільки такий договір надає право продавцю (у договорі еквайрингу він називається торговцем) приймати картки до оплати.

Отже, POS-термінал дозволяє приймати оплату від покупців за місцем продажу товарів/послуг не готівкою, а платіжними картками, якими ініціюється переказ коштів з рахунку покупця на рахунок торговця за посередництвом банка-екваєра. У випадку застосування POS-терміналу вже не виникає жодних сумнівів щодо того, що це розрахункова операція. Розрахунок з покупцем проходить негайно в реальному часі, приймання карток здійснюється працівником - оператором POS-терміналу.

Таким чином, приймання платежів за договором еквайрингу за допомогою POS-терміналу фактично є прийманням від покупця платіжних карток, що як раз і є ознакою розрахункової операції.

Відтак, суд наголошує, що усі еквайрингові платежі слід реєструвати через РРО.

Таким чином, всупереч наведеному вище, у ході судового розгляду справи, підтверджено встановлений перевіркою факт непроведення ФОП ОСОБА_1 розрахункових операцій по еквайрингу через реєстратори розрахункових операцій та, відповідно, не видачі розрахункового документу встановленої законодавством форми.

Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, що висловлена в постанові від 03.04.2025 у справі №120/6718/24.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана контролюючим органом сума, яка надійшла по розрахункам саме за послугою еквайрингу та з якої, відповідно, було розраховано штрафні санкції згідно ч.1 ст.17 Закону №265/95-ВР є підтвердженою належними доказами.

Колегія суддів не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, а саме в частині правильності розрахунку штрафної санкції, як згідно ч.1 ст.17 Закону №265/95-ВР.

Так, згідно п.1.1 Умов та Правил надання послуги Еквайринг (а.с.30-32) Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" клієнт (ФОП ОСОБА_1 ) доручає, а Банк "Еквайр) за винагороду, в порядку та на умовах визначених Договором, приймає на себе обов"язок забезпечити технологічне,, інформаційне обслуговування Клієнта і проведення розрахунків з ним за операції, які здійснені між Клієнтом та користувачами з використання Електронних платіжних засобів (далі - Платників).

Відповідно до п.1.5. За надання послуг за цим Договором Клієнт сплачує Банку винагороду:

1.5.1. Комісія у відсотках 1,8% від суми перерахованої кожної транзакції, утримується Банком при перерахуванні грошей Клієнту.

1.5.3. Фіксована комісія, що сплачується щомісяця, за розрахункове обслуговування через термінальне обладнання - 400 грн..

За даними реєстрів безготівкових операцій (розрахунків з еквайрингу) за період з січня 2024 року по січень 2025 року, визначені щомісячні суми готівкових розрахунків проведених через ПРРО (згідно бази даних АІС СОД РРО ДПС України) ф/н НОМЕР_3 та суми безготівкових розрахунків проведених через банківський термінал по рах.№ НОМЕР_4 АТ КБ "Приватбанк" (а.с.22-28).

Відповідно до Акту фактичної перевірки, за перевіряємий період з 01.01.2024 по 05.02.2025 счуб"єктом господарювання було здійснено розрахункові операції в безготівковій формі при наданні послуг на суму 3 256 284,04 грн. (перша розрахункова операція на суму 4050,00 грн., наступні на суму 3 252 234,04 грн.) (а.с.14-16).

Зазначені в реєстрах загальні суми збігаються із сумами визначеними в Акті перевірки та сумами які містяться в заключних виписках за період з 01.01.2024 по 31.12.2024 та з 01.01.2025 по 05.02.2025.

Відповідно до заключних виписок, загальна сума, з якої обраховувалися штрафні санкції, включає, як суми відшкодування за надані стоматологічні послуги так і суми комісій утриманих банком.

Оскільки, штраф нараховуються відповідно до Закону України №2365/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій", який нараховується на вартість товарів, робіт та послуг, проданих з порушенням та стосується саме розрахункових операцій, а не банківських послуг (Банк не є органом, що накладає ці штрафи, а лише надає послуги з проведення платежів), то включення перевіряючими (ДПС) сум банківських комісій в обрахунок штрафних санкцій не є правомірним. Суми банківських комісій в такий обрахунок не повинні включатися.

Таким чином, контролюючий орган не визначив в установленому порядку дійсний розмір (загальну суму) розрахункових операцій в безготівковій формі проведених через банківський термінал.

Крім того, зазначення в наведених реєстрах безготівкових операцій загальних місячних сум готівкових розрахунків проведених через ПРРО, у перевіряємому періоді (загальна сума - 1034850,00 грн.), позбавляє суд можливості визначитися у відсутності їх перетинання з поденними сумами безготівкових розрахунків проведених, як через банківський термінал (загальна сума - 3252234,04 грн.), зменшивши суму штрафної санкції на загальну суми комісій і тим самим самостійно визначити суму штрафної санкції.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку, суд не може підмінити державний орган, рішення якого оскаржується, прийнявши замість акта індивідуальної дії, що визнається протиправним і скасовується, інше рішення, яке б відповідало закону, а також давати вказівки, що б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, суд вважає, що оскільки відповідачем неправомірно проведено обрахунок сум по проведеним господарським операціям (проведення розрахункових операцій в безготівковій формі) за вказаний період, що в свою чергу впливає на правильність визначення податковим органом загальної суми штрафу, у розмірі 1 627129,52 гривень, тому оскаржене податкове повідомлення-рішення від 04.03.2025 № підлягає скасуванню.

Положення ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із цим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Визначаючись щодо вимог представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу в загальному розмірі 25000,00 грн. (20000,00 - суд першої інстанції; 5000,00 грн. суд апеляційної інстанції) то колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ч.1 ст.139 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з положеннями ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 7, 9 статті 139 КАС унормовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За змістом ч.9 ст.139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №2040/6747/18 зокрема зазначив, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, суд враховує критерії реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У пункті 269 Рішення зазначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14.11.2019 у справі №826/15063/18, від 11.12.2019 у справі №2040/6747/18 та від 19.12.2019 у справі №520/1849/19.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У п.9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI зазначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI).

За змістом ст.19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Згідно визначення, наведеного у ст.30 Закону №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також, що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

В даному ж випадку, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, представником позивача надано:

- ордер про надання правничої допомоги (а.с.40);

- копію Договору про надання професійної правничої допомоги №13/03-2025 від 13.03.2025 (а.с.37-38) пунктом 3.1. якого визначено, що розмір гонорару становить 20000,00 грн. в суді апеляційної інстанції - 5000,00 грн. (п.3.2.1. Договору);

- копію Додатку №1 до Договору від 14.02.2025, в якому вказано, що сторони за цим договором домовились, що вартість послуг (гонорару) адвоката в суду першої інстанції складає 15 000 грн.;

- рахунок №13/03-2025 від 13.03.2025 на оплату послуг вартістю 20000,00 грн.(а.с.39);

- копії платіжних інструкцій: №690 від 15.03.2025 на суму 20000,00 грн. та №782 від 28.06.2025 на суму 5000,00 грн, (а.с.39 обор.стор. арк.; а.с.145).

Колегія суддів також звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегія суддів зазначає, що визначена вартість наданих послуг правової допомоги в цій справі в загальному розмірі 25000 грн. не є співмірною з обсягом та характером таких послуг. Суд вказує на те, що дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не вимагає встановлення значного обсягу фактичних обставин, що потребувало б подання великої кількості доказів та вжиття дій щодо їх збирання, тобто вивчення та оформлення позовної заяви не вимагало для адвоката витрачання такого значного часу та зусиль.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що виходячи із фактичного обсягу наданих адвокатом послуг правової допомоги, характером та предметом даного спору, приходить до висновку про можливість зменшення загального розміру витрат в даній справі до 12000,00 грн. Суд вважає, що така сума компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу в повній мірі відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду апеляційної інстанції відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 37870,00 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги щодо Головного управління ДПС у Вінницькій області, відповідно до ст.139 КАС України, колегія суддів вважає, що сума сплаченого судового збору у загальному розмірі 37870,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року скасувати.

Прийняти нову постанову якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 04.03.2025 року № про застосування до ОСОБА_1 штрафу (фінансової санкції) в сумі 1 627 129, 52 грн.

Стягнути на користь ФОПа ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області () судові витрати в розмірі 37850,00 грн. по сплаті судового збору та 12000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 22 вересня 2025 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Шидловський В.Б. Сапальова Т.В.