Справа № 280/7509/25
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

22 вересня 2025 року Справа № 280/7509/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом - ОСОБА_1

до Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Білецької Крістіни Олександрівни

про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

26.08.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) до Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Білецької Крістіни Олександрівни (далі по тексту відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Білецької Крістіни Олександрівни № 78712830 від 28.07.2025 про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди в сумі 12 112,00 грн.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачем при винесені постанов про стягнення з позивача (боржника) основної винагороди приватного виконавця були порушені норми Конституції України, вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та положення «Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця», затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08.09.2016 № 643. Зазначає, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Позивач не згодна з розрахунком відповідача основної винагороди приватного виконавця. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 01.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач надала відзив на позовну заяву, яким просить відмовити в задоволенні позовної заяви. Посилається на те, що сума основної винагороди у розмірі 10 % визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом. Право на отримання виконавцем належної йому винагороди виникає лише з моменту фактичного стягнення коштів з боржника на виконання вимог виконавчого документа. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

24.07.2025 Дніпровським районним судом міста Запоріжжя у цивільній справі № 334/5776/25 (провадження № 2-з/334/42/25) було ухвалено рішення про забезпечення позову. Відповідно до ухвали, позивачу було заборонено володіти та користуватися транспортним засобом марки RENAULT MEGANE 1461, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Також їй було заборонено вчиняти будь-які дії та виконувати інші зобов`язання щодо цього автомобіля. Право власності на вказаний транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_2 . Ухвала підлягала негайному виконанню.

Дана ухвала була винесена в межах цивільної справи за позовом приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Білецької Крістіни Олександрівни до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи ОСОБА_4 . Предметом позову було визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, відновлення становища, що існувало до порушення прав, та визначення частки боржника у спільному майні.

На підставі зазначеної ухвали, 28.07.2025 приватний виконавець Білецька К.О. відкрила виконавче провадження № ВП78712830 з примусового виконання рішення суду.

В рамках цього провадження були винесені наступні постанови:

Постанова про стягнення основної винагороди: Стягнуто з боржника, ОСОБА_1 , основну винагороду приватного виконавця у сумі 12 112,00 грн.

Постанова про розмір мінімальних витрат: Стягнуто з боржника 417,69 грн.

Виконавче провадження № ВП78712830 було закінчено 01.08.2025, що підтверджується відповідною постановою приватного виконавця.

Позивач, не погодившись з постановою про стягнення з боржника основної винагороди під час відкриття виконавчого провадження, звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі також - Закон № 1404-VIII) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України від 02.06.2016 № 1403- VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон № 1403-VIII).

Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. Державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.

Фінансове та матеріальне забезпечення діяльності працівників органів державної виконавчої служби та фінансування витрат на проведення і організацію виконавчих здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів виконавчого провадження, порядок формування яких встановлюється Законом України "Про виконавче провадження" (статті 7, 8, 14 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

Приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності. Приватний виконавець має право розпочати здійснення діяльності з дня внесення інформації про нього до Єдиного реєстру приватних виконавців України.

Приватний виконавець зобов`язаний до початку здійснення діяльності застрахувати свою відповідальність перед третіми особами. До початку здійснення діяльності приватний виконавець зобов`язаний організувати офіс у межах виконавчого округу.

Приватний виконавець має право мати помічників, які працюють на підставі трудового договору (контракту), укладеного з приватним виконавцем. За вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода (ст.ст. 16, 22, 24, 26,28, 31 Закону № 1403-VIII).

Завданням органів державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. З Закону № 1404-VIII).

Суд зазначає, що попри однакові завдання державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців, основною відмінністю між ними є правовий статус цих суб`єктів та джерела фінансування їх діяльності.

Державні виконавці є державними службовцями, представниками влади, діють від імені держави та перебувають під її захистом, фінансове та матеріальне забезпечення здійснюються за рахунок коштів державного бюджету.

Приватні виконавці є суб`єктами незалежної професійної діяльності, самозайнятими особами, уповноваженими державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень, фінансове та матеріальне забезпечення яких здійснюється на засадах самофінансування за рахунок винагороди - плати, що сплачується приватному виконавцю в установленому законом порядку та розмірі, залежно від виконавчих дій (заходів), що вчинені (вжиті) у виконавчому провадженні за умови, що такі дії (заходи) призвели до повного або часткового виконання рішення.

Суд звертає увагу, що відмінність у правовому статусі та джерелах матеріального забезпечення діяльності органів державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців зумовлює застосування різних форм фінансового тягаря, що покладається на боржника та стягувача у зв`язку з примусовим виконанням рішення (збір, що сплачується до державного бюджету, або оплата послуги).

Відповідно до пунктів 1 та 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема:

- виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду тощо (п. 1);

- постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди (п.5).

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Імперативними нормами Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів передбачено, що одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору, а приватний виконавець - постанову про стягнення основної винагороди.

Так, положеннями статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" передбачено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За змістом статті 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII Кабінет Міністрів України постановою від 08.09.2016 № 643 затвердив «Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця» (далі - Порядок № 643).

В частині 3 пункту 12 Порядку зазначено, що розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, становить чотири розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, а в разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.

28.07.2025 приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Білецька Крістіна Олександрівна відкрила виконавче провадження ВП78712830 для примусового виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Запоріжжя від 24.07.2025 у справі 334/5776/25.

В рамках цього провадження були винесені постанови про стягнення з боржника, ОСОБА_1 , основної винагороди приватного виконавця в розмірі 12 112,00 грн, а також мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 417,69 грн.

Тобто, стягнута сума основної винагороди відповідає чотирма розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб від стягнутої приватним виконавцем суми заборгованості.

Положеннями статті 27 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За змістом статті 27 вказаного Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір не стягується, зокрема: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; у разі виконання рішення приватним виконавцем. У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Системний аналіз норм статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та Порядку № 643 дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є фактично винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення.

Більш того, законодавцем передбачений обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (стаття 31 Закону № 1403-VIII). (Постанова Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 160/10874/19).

Отже, обов`язок боржника сплатити основну винагороду приватному виконавцю встановлений Законом і це є складовою примусового виконання виконавчого документу.

Частина сьома статті 27 Закону № 1404-VIII містить припис про те, що в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Суд зауважує, що зазначена норма є імперативною, стосується повернення виключно виконавчого збору і жодним чином не регламентує питання повернення основної винагороди приватного виконавця.

Отже, основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, не є однаковими поняттями.

Спільним для цих форм є лише порядок стягнення, оскільки приписами частини третьої статті 45 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (розподіл стягнутих з боржника грошових сум) передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. (постанова Верховного Суду від 19.12.2024 по справі № 640/29622/20, від 21 липня 2022 року у справі № 320/6215/19).

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що з метою ефективного захисту прав позивача та винесення справедливого рішення, при регулюванні вказаних правовідносин, слід застосувати аналогію закону - ч.7 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки чинне законодавство не містить норм, що регулюють взаємовідносини між боржником та приватним виконавцем стосовно повернення стягненої основної винагороди у разі скасування рішення, що виконувалось або визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що вказана вимога позивача є необґрунтованою та не відповідає нормам законодавства, з огляду на що, суд зазначає наступне.

Так, положеннями частини сьомої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

У той же час, законодавче регулювання сплати винагороди приватного виконавця.

міститься у статті 31 іншого законодавчого акту - Закону України " Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", яка має назву "Винагорода приватного виконавця та авансування витрат виконавчого провадження".

Суд зауважує, що жодних приписів про повернення основної винагороди приватного виконавця в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, ані Закон України "Про виконавче провадження", ані Закон України " Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" не містять.

Єдиною нормою, що об`єднує вказані види стягнень з боржника є частина третя статті 45 Закону України "Про виконавче провадження", згідно з якою основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що підстави виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розмір цієї винагороди регулюється окремими правовими нормами. (постанова Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20, від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19).

Питання правильності тлумачення й застосування судами частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» викладено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 160/10320/22.

Так, Верховний Суд зазначив, що частина третя статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» установлює, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Предметом регулювання статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» є питання розподілу стягнутих з боржника грошових сум.

Натомість, частина третя статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» стосується порядку, а не підстав стягнення основної винагороди. Ці поняття не тотожні за змістом.

Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 26.05.2022 у справі № 420/6845/18, від 19.12.2024 у справі № 640/29622/20.

Частина п`ята статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» стосується випадків не стягнення саме виконавчого збору. Її норми не поширюють дію на основну винагороду приватного виконавця, а тому не установлюють випадки, коли ця винагорода не стягується.

На тлі спірних правовідносин Верховий Суд вказав, що не бачить підстав для іншого трактування цих норм, аніж буквальне, і вважав, що інший підхід до їхнього тлумачення здатний перешкоджати праву приватного виконавця на одержання винагороди за виконану працю.

Вказана позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.12.2023 у справі № 380/13876/22, від 18.12.2024 № 560/17661/23, від 21.12.2023 № 380/13876/22.

Суд зазначає, що у даній справі, виконавче провадження закінчено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

У той час як частина сьома статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" стосується випадку закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню - пункт 5 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що підстави для застосування до спірних правовідносин частини сьомої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" за аналогією закону відсутні.

Таким чином, за результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що стягнення відповідачем з позивача основної винагороди приватного виконавця було правомірним.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Виходячи з заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Білецької Крістіни Олександрівни (69114, м.Запоріжжя, вул. Василя Сергієнка, буд. 25, прим 148, РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано суддею 22 вересня 2025 року.

Суддя Р.В.Сацький