Справа № 320/43954/23
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 вересня 2025 року

м. Київ

справа №320/43954/23

адміністративне провадження № К/990/28855/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Желєзного І.В.,

суддів: Білак М.В., Мацедонської В.Е.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 320/43954/23 за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві до Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування частини рішення,

УСТАНОВИВ:

Територіальне управління Державної судової адміністрації в м. Києві звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати пункт 1, пункт 2, підпункт 2.1. та 2.2. пункту 2 Розділу ІІІ "Висновки" Аудиторського звіту від 03 жовтня 2023 року № 6.1-05/2023-2-ПА, прийнятого за результатами здійснення планового внутрішнього аудиту діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві за період з 01 січня 2021 року по 28 лютого 2023 року;

- визнати протиправним та скасувати пункт 1, пункт 2, підпункт 2.1., підпункт 2.2. та підпункт 2.3. пункту 2 Висновків та Рішення у формі листа Державної судової адміністрації України від 20 листопада 2023 року № 6-14362/23 "Про надсилання аудиторських рекомендацій до аудиторського звіту від 03 жовтня 2023 року № 6.1-05/2023-2-ПА та їх провадження", прийнятих за результатами здійснення планового внутрішнього аудиту діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві за період з 01 січня 2021 року по 28 лютого 2023 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано підпункт 2.1. та 2.2. пункту 2 Розділу ІІІ "Висновки" Аудиторського звіту від 03 жовтня 2023 року № 6.1-05/2023-2-ПА, прийнятого за результатами здійснення планового внутрішнього аудиту діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві за період з 01 січня 2021 року по 28 лютого 2023 року.

Визнано протиправним та скасовано Рішення у формі листа Державної судової адміністрації України від 20 листопада 2023 року № 6-14362/23 "Про надсилання аудиторських рекомендацій до аудиторського звіту від 03 жовтня 2023 року № 6.1-05/2023-2-ПА та їх впровадження" в частині висновків, викладених у підпунктах 2.1. та 2.2. пункту 2 розділу ІІІ "Висновки" Аудиторського звіту від 03 жовтня 2023 року № 6.1-05/2023-2-ПА.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду апеляційної інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації в м. Києві звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 320/43954/23.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року на підставі пункту 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження у справі, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

28 травня 2025 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга Територіальне управління Державної судової адміністрації в м. Києві на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 320/43954/23.

Верховний Суд ухвалою від 30 червня 2025 року відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 333 КАС України, оскільки наявне судове рішення суду касаційної інстанції, яким відмовлено у відкритті касаційного провадження за поданою Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в м. Києві касаційною скаргою на те ж саме судове рішення у справі № 320/43954/23, що унеможливлює повторний розгляд питання про відкриття касаційного провадження у цій справі.

07 липня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2025 року визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 320/43954/23. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 320/43954/23 залишено без руху. Надано скаржнику десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом подання обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку касаційного оскарження, у випадку наявності інших підстав та доказів, які б підтверджували неможливість своєчасного звернення до касаційного суду зі скаргою у строк, визначений законом та документа про сплату судового збору.

18 липня 2025 року до Верховного Суду надійшло клопотання про поновлення строку на подачу касаційної скарги та надання доказу сплати судового збору.

У клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження ОСОБА_1 зазначає, що він як начальник Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, брав безпосередню та активну участь у формуванні загальної стратегії правового захисту, погодженні юридичних аргументів, зборі й систематизації доказової бази, аналізі норм матеріального й процесуального права, організації міжвідомчої взаємодії з метою належної аргументації позиції Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві. На думку скаржника, його участь на всіх етапах підготовки скарги була ключовою з огляду на те, що спір стосувався не лише інституційної діяльності органу, а й напряму впливав на його трудові права, службову репутацію та перспективу поновлення на посаді.

Однак на завершальному етапі підготовки скарги скаржник був змушений припинити особисту участь у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я. З 12 травня 2025 року ОСОБА_1 перебуває на лікуванні, що підтверджується листками тимчасової непрацездатності (№ 32042072-1 дата відкриття 12 травня 2025 року, дата закриття 21 травня 2025 року; № 32245912-1 дата відкриття 22 травня 2025 року, дата закриття 26 травня 2025 року; № 32364157-1 дата відкриття 27 травня 2025 року, дата закриття 10 червня 2025 року; № 32657131-1 дата відкриття 11 червня 2025 року, дата закриття 24 червня 2025 року; № 32926900-1 дата відкриття 25 червня 2025 року, дата закриття 07 липня 2025 року; № 33161678-1 дата відкриття 08 липня 2025 року, дата закриття 18 липня 2025 року).

Також скаржником зазначено, що на момент подання касаційної скарги Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві, він обґрунтовано вважав, що вона містить достатні аргументи щодо суті спору та, на його переконання, не мала формальних вад, що могли б завадити її розгляду.

Розглянувши зазначене клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, Суд зазначає таке.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Аналіз положень статей 5, 13, 328, 329 КАС України дозволяє дійти висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку, яке повинно бути реалізовано у встановлений вказаним кодексом строк.

Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пункту шостого частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідно до правових висновків Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у касаційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.

Як було установлено, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду апеляційної інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації в м. Києві звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 320/43954/23.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року на підставі пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження у справі, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

28 травня 2025 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга Територіальне управління Державної судової адміністрації в м. Києві на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 320/43954/23.

Верховний Суд ухвалою від 30 червня 2025 року відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 333 КАС України, оскільки наявне судове рішення суду касаційної інстанції, яким відмовлено у відкритті касаційного провадження за поданою Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в м. Києві касаційною скаргою на те ж саме судове рішення у справі № 320/43954/23, що унеможливлює повторний розгляд питання про відкриття касаційного провадження у цій справі.

Як зазначено в клопотанні про поновлення строку, скаржник знав про наявність судового провадження у цій справі та оскільки спір стосувався не лише інституційної діяльності органу, а й напряму впливав на його трудові права, службову репутацію та перспективу поновлення на посаді начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, брав безпосередню та активну участь у підготовці касаційної скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві поданої 16 квітня 2025 року.

Щодо доводів, що на завершальному етапі підготовки скарги ОСОБА_1 був змушений припинити особисту участь у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я та потреби в тривалому лікуванні, Суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Касаційну скаргу на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у цій справі ОСОБА_1 подав 07 липня 2025 року, тобто зі значним пропуском строку на касаційне оскарження.

Беручи до уваги значну тривалість пропуску строку звернення до суду, а також ураховуючи, що позивач знав про наявність судового провадження у цій справі, брав безпосередню та активну участь у підготовці касаційної скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та у стані тимчасової непрацездатності звертався до суду із касаційною скаргою (07 липня 2025 року), Суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення скаржнику пропущеного строку звернення до суду.

Скаржник, маючи намір реалізації наданого йому права на касаційне оскарження судового рішення, повинен діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне виконання своїх процесуальних обов`язків.

Згідно з усталеною практикою, викладеною в рішеннях ЄСПЛ, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (п. 109 рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії») («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») (Application no. 11681/85).

Усталеною є і практика Верховного Суду, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Статтею 44 КАС України регламентовано обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Тому, виконання обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми, змісту і строку подання касаційної скарги покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі необхідні для цього дії.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 48 рішення ЄСПЛ «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

У пункті 45 рішення ЄСПЛ «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані («Affaire prez de Rada Cavanilles c. Espagne», заява № 116/1997/900/1112).

У справі "Дія 97" проти України" (заява № 19164/04, пункт 47) суд також постановляв, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (рішення у справах: «Каньєте де Хоньї проти Іспанії» («Kanye de Honji v. Spain») заява № 55782/00, пункт 36; «Гору проти Греції» (№ 3) («Gorou v. Greece» (no. 3)), заява № 21845/03, пункт 27; «Михолапа проти Латвії» («Miholapa v. Latvia»), зава № 61655/00, пункт 24 та «Андрєєва проти Латвії» («Andrejeva v. Latvia»), заява № 55707/00, пункт 99).

Водночас, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ за своєю природою потребує регулювання з боку держави, яке може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб. Встановлюючи такі правила, Договірні держави користуються певною свободою розсуду. Хоча остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції залишається за Судом, до його завдань не входить заміна оцінки національних органів влади будь-якою іншою оцінкою того, що може бути кращою стратегією у цій сфері. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть цього права була підірвана. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо немає розумної пропорційності між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (параграф 41 рішення від 18 грудня 2018 року у справі «Абрамова проти України»).

Згідно з практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

За таких обставин зазначені скаржником причини пропуску строку на подання касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а отже, не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Поновлення судом строку на касаційне оскарження з урахуванням вищезазначеного не відповідатиме принципу правової визначеності як одного з основних елементів принципу верховенства права.

Пунктом 4 частини першої статті 333 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

За таких обставин колегія суддів доходить до висновку, що наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, зазначені у клопотанні про поновлення строку є неповажними, а тому у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись статтями 3, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску строку на касаційне оскарження постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 320/43954/23, викладені у клопотанні ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження.

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 320/43954/23.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 320/43954/23 за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві до Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування частини рішення.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач СуддіІ.В. Желєзний М.В. Білак В.Е. Мацедонська