Справа № 400/7740/25
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 р. № 400/7740/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , ,
до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, ,
провизнання протиправним та скасування рішення від 17.07.2025 року № 55; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2025 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка) Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач ) про:

визнання протиправним та скасування Рішення про відмову у призначені пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №55 від 17.07.2025, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в наслідок відмови у зарахуванні до стажу роботи ОСОБА_1 , періодів роботи: з 10.10.1980 по 16.06.1981 та з 01.11.1981 по 01.03.1984 згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 28.10.1980року;

зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Зарахувати до стажу ОСОБА_1 , період роботи з 10.10.1980 по 16.06.1981 та з 01.11.1981 по 01.03.1984, згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 28.10.1980року, при призначені пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та виплатити недоотриману пенсію позивачу за період починаючи з 09 числа травня 2025 року по сьогоднішній день з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позов обґрунтовано позивачем тим, що:

пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення особою пенсійного віку, тобто пенсія повинна була виплачуватись з 09.05.2025 року;

записи у трудовій книжці про початок та завершення трудових відносин вносились уповноваженими особами підприємств, організацій, де вона працювала;

записи про роботу в трудовій книжці внесені вірно та без зауважень;

запис в трудовій книжці вносилась в 1980 році, тоді як Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених Міністерством соціального захисту населення України 29 липня 1993 року №58;

виправлення в трудовій книжці не пов`язано з внесенням виправлень про роботу, звільнення, переведення тощо;

У відзиві на позовну заяву від 19.08.2025 відповідач заперечив проти позову і просив у його задоволені відмовити в повному обсязі, оскільки:

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 55 від 17.07.2025 позивачці відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1058 в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Цим рішенням встановлено, що вік заявниці 63 роки 02 місяців 02 дні, страховий стаж становить - 20 років 01 місяць 17 днів.

За результатом розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу управлінням не зараховано періоди трудової діяльності позивачки згідно трудової книжки від 28.10.1980 НОМЕР_1 у зв`язку із виправленням дати народження особи на титульній сторінці трудової книжки, яке не завірене належним чином, з 01.10.1980 по 16.06.1981, з 01.11.1981 по 01.03.1984 не враховано стаж на підставі показань свідків, оскільки до заяви не надано документи, які підтверджують факт пошкодження чи знищення майна підприємства.

Оскільки трудова книжка позивачки не відповідає зазначеним вимогам порядку ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, що визначався Інструкцією № 162, до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 28.10.1980 НОМЕР_1 у зв`язку із виправленням дати народження особи на титульній сторінці трудової книжки, яке не завірене належним чином.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 263 КАС України (без виклику сторін у судове засідання).

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі її обставини в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив.

Позивачка 10.07.2025 року звернулась до відповідача Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком. До звернення позивачем було надано документи необхідні для розгляду заяви, у тому числа трудова книжка НОМЕР_1 від 28.10.1980 року.

Заяву на розгляд було направлено до відповідача.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 55 від 17.07.2025 позивачці відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1058 в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Цим рішенням встановлено, що вік заявниці 63 роки 02 місяців 02 дні, страховий стаж становить - 20 років 01 місяць 17 днів

За результатом розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу управлінням не зараховано:

-періоди трудової діяльності позивачки згідно трудової книжки від 28.10.1980 НОМЕР_1 у зв`язку із виправленням дати народження особи на титульній сторінці трудової книжки, яке не завірене належним чином;

- з 01.10.1980 по 16.06.1981, з 01.11.1981 по 01.03.1984 не враховано стаж на підставі показань свідків, оскільки до заяви не надано документи, які підтверджують факт пошкодження чи знищення майна підприємства.

Вважаючи вищенаведене рішення про відмову у призначені пенсії протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом. Вона переконаний, що відповідачі порушили її право на отримання пенсії за віком.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». (далі Закон № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Абзацом тридцять шостим статті 1 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування.

Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV цей Закон набирав чинності з 01.01.2004.

Тому страховий стаж обчислюється за період роботи:

до 31.12.2003 на підставі документів і в порядку, визначених законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, тобто Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

після 01.01.2004 за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Отже, періоди роботи позивача до 31.12.2003 можуть бути зараховані до страхового стажу лише на підставі документів і в порядку, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з частиною першою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Пунктом «а» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Отже, період роботи позивача з 01.10.1980 по 16.06.1981, з 01.11.1981 по 01.03.1984 згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» можуть бути зараховані в повному обсязі до страхового (трудового) стажу на підставі документів, що їх підтверджують.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відтак у разі наявності трудової книжки страховий стаж за періоди роботи до 31.12.2003 встановлюється на підставі відповідних записів у ній.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 09.06.2021) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що виправлення року народження позивачки у трудовій книжці не може бути підставою для не зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу позивача.

Відтак не зарахування до стажу періоду з 01.10.1980 по 16.06.1981, з 01.11.1981 по 01.03.1984 роки є протиправним.

У позовній заяві позивачка просить зарахувати до її страхового стажу період роботи з з 01.10.1980 по 16.06.1981, з 01.11.1981 по 01.03.1984 на підставі трудової книжки НОМЕР_1 від 28.10.1980 року при призначені пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Тому суд прийшов до висновку, про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області:

зарахувати позивачці до страхового стажу при призначені пенсії за віком періоди її роботи з 01.10.1980 по 16.06.1981, з 01.11.1981 по 01.03.1984 роки.

повторно розглянути відповідну заяву позивачки про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.

Щодо вимоги позивачки про виплатити недоотриману пенсію позивачу за період починаючи з 09 числа травня 2025 року по сьогоднішній день з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд зазначає наступне.

Згідно статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Оскільки рішення про нарахування не приймалось, зазначені вимоги є передчасними.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Квитанцією від 21.07.2025, що міститься в матеріалах справи, підтверджується понесення позивачем судових витрат у розмірі 1211,20 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову, а тому ця сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп. Соборний, 158-Б, м.Запоріжжя, Запорізька область, 69005; код за ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії №55 від 17.07.2025.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області:

зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу при призначені пенсії за віком періоди роботи з 01.10.1980 по 16.06.1981, з 01.11.1981 по 01.03.1984 роки;

повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.

4. В решті позовних вимог-відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судовий збір у розмірі 1211 (Одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

7. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 23 вересня 2025 року