Справа № 340/3980/24
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2025 року м. Дніпросправа № 340/3980/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року (суддя Брегей Р.І.) в справі № 340/3980/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, Державної судової адміністрації України, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Подільський районний суд м. Кропивницького, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління державної судової адміністрації України в Кіровоградській області (далі ТУ ДСА), Державної судової адміністрації України (далі ДСА), третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Подільський районний суд м. Кропивницького (раніше Ленінський районний суд м. Кіровограда), про:

визнання протиправною бездіяльності ДСА України щодо не забезпечення ТУ ДСА в Кіровоградській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати йому суддівської винагороди за травень 2024 року;

зобов`язання ДСА забезпечити ТУ ДСА в Кіровоградській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати йому суддівської винагороди відповідно до вимог статті 135 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за травень 2024 року;

визнання протиправними дій ТУ ДСА в Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати йому суддівської винагороди за травень 2024 року;

зобов`язання ТУ ДСА в Кіровоградській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду відповідно до вимог статті 135 Закону України від 02.06.2016 №1402-УІП «Про судоустрій і статус суддів» за травень 2024 року із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у задоволенні позов відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що проходження суддею військової служби за мобілізацією автоматично унеможливлює виплату суддівської винагороди, оскільки суддя не здійснюю правосуддя. Вказує, що мобілізація не є підставою для припинення повноважень судді, статус судді не втрачається через обставини, які не залежать від волі особи. Тимчасова неможливість здійснення правосуддя внаслідок військової служби не є дисциплінарним проступком, не є зловживанням правом, не є підставою для втрати гарантій незалежності судді.

Суд першої інстанції помилково прирівняв суддівську винагороду до середнього заробітку у значенні ст. 119 КЗпП України, адже судді не є найманими працівниками в розумінні КЗпП, і на них не поширюються положення трудового законодавства, якщо інше не передбачено спеціальним законом.

Звертає увагу, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2024 року у справі №320/10955/23, не здійснивши критичної правової оцінки застосовності цієї позиції до конкретних обставин справи.

У відзиві відповідач ТУ ДСА просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 24 лютого 2022 року в країни введено в дію воєнний стан.

Наказом суду від 28 лютого 2022 року №43-к ОСОБА_1 увільнено від виконання обов`язків судді у зв`язку з мобілізацією до Збройних Сил України під час дії воєнного стану зі збереженням середнього заробітку.

19 липня 2022 року наказом суду №100/К внесено зміни до згаданого наказу, виключивши право на середній заробіток.

За травень 2024 року управління не нарахувало і виплатило позивачу суддівську винагороду.

Врахувавши правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі №320/10955/23, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних та відмову у задоволенні позову.

Суд визнає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Подільського районного суду м. Кропивницького (раніше Ленінський районний суд м. Кіровограда).

Наказом голови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 лютого 2022 року №43-к ОСОБА_1 увільнено від виконання обов`язків судді у зв`язку з мобілізацією до Збройних Сил України під час дії воєнного стану зі збереженням середнього заробітку.

Наказом Ленінського районного суду міста Кіровограда від 19 липня 2022 року №100/К внесено зміни до наказу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 лютого 2022 року №43-к, а саме: слова «зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня фактичної демобілізації» замінено словами «зі збереженням місця роботи та посади до дня фактичної демобілізації». Наказано відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Кіровоградській області припинити ОСОБА_1 виплату середнього заробітку з 19 липня 2022 року на період проходження військової служби.

Спірним є цій справі є питання наявності підстав для виплати судді, який проходить військову службу під час мобілізації, суддівської винагороди, починаючи з 19 липня 2022 року.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII).

Частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами частини другої статті 130 Конституції України.

Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Відповідно до частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Позивач до прийняття на військову службу отримував суддівську винагороду відповідно до вимог статті 135 Закону № 1402-VIII.

Частиною третьою статті 119 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) передбачалося, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, відповідно до яких у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Закон України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ набрав чинності 19 липня 2022 року.

Тобто з 19 липня 2022 року припинено нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації.

Частиною першою статті 148 Закону № 1402-VIII встановлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною другою статті 24 Закону № 1402-VIII визначено, що голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Голова суду, який в межах спірних правовідносин, фактично виконує владні управлінські функції, повинен керуватися виключно чинним законодавством України, діяти виключно на підставі, в порядку та у спосіб, які передбачені діючим законодавством.

На момент видання наказу від 19 липня 2022 року №100/К нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації з 19 липня 2022 року, таке припинення нарахування середнього заробітку особам, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, встановлено приписами частини третьою статті 119 КЗпП в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Відповідно, голова суду в межах виконання обов`язків по адміністративній посаді мав застосувати приписи КЗпП.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції в контексті встановлених Законом № 1402-VIII гарантій, суд вважає за необхідне зауважити таке.

Законом № 1402-VIII передбачено, що за суддями, відрядженими на роботу до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, Ради суддів України та до іншого суду зберігається суддівська винагорода (статті 54, 55, 102).

Разом з тим, Законом № 1402-VIII не урегульовано питання призову суддів на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду та виплати суддівської винагороди.

Правове регулювання цих питань здійснюється статтею 119 КЗпП України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Кодекс законів про працю України та Закон № 2232-ХІІ застосовуються до правовідносини щодо гарантій для працівників на час виконання державних обов`язків, стосовно яких в Законі № 1402-VIII відсутнє правове регулювання.

У розумінні статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина чотирнадцята статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Отже, одночасна виплата грошового забезпечення військовослужбовцю та суддівської винагороди як судді містять ознаки подвійної оплати праці.

При цьому у такому разі постає питання конституційних гарантій рівності всіх перед Законом, адже за іншими військовослужбовцями, які не мають статусу судді, не зберігається заробітна плата.

Суд при вирішенні цієї справи враховує рішення Ради суддів України від 19 квітня 2019 року № 21 «Про право суддів здійснювати правосуддя після спливу строку відсторонення та на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 № 11-р/2018», в якому висловлена позиція про те, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року №11- р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15), та рішення від 05 серпня 2022 року «Щодо виплати суддівської винагороди, надання відпустки суддям в умовах воєнного стану», яким надано роз`яснення щодо виплати суддівської винагороди суддям, призваним на військову службу під час мобілізації до Збройних Сил України, проте вказує, що рішення Ради суддів України не є нормативно-правовими актами, тому судове рішення не може ґрунтуватися виключно на рішеннях Ради суддів України.

Також судом при вирішенні цієї справи враховується правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 320/10955/23.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, поступивши на військову службу, позивач не втратив статусу судді, його повноваження судді збереглися в силу норм частини сьомої статті 126 Конституції України та статті 119 Закону № 1402-VIII. Одночасно він набув статусу військовослужбовця. Будучи увільненим від виконання обов`язків зі здійснення правосуддя на період проходження військової служби, позивач у цей період не має права на отримання суддівської винагороди як винагороди за виконання професійного обов`язку судді. Він вступив у публічні правовідносини з державою щодо проходження військової служби на умовах, зокрема й щодо забезпечення (грошового, матеріального), які встановила держава для цього виду публічної служби. У зв`язку із цим припинення нарахування та виплати суддівської винагороди є правомірним.

Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про застосування норм права у спірних правовідносинах, який полягає у наступному: «У разі проходження суддею військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також в інших випадках, передбачених частиною другою статті 39 Закону № 2232-ХІІ, за ним зберігається місце роботи і посада на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення. У цей період на суддю поширюється статус військовослужбовця, визначений нормативно-правовими актами, зокрема, гарантії правового і соціального захисту військовослужбовців, а суддівська винагорода судді не виплачується».

Відтак, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність припинення нарахування позивачу суддівської винагороди під час проходження військової служби.

Доводи апелянта про помилковість висновку суду першої інстанції, що проходження суддею військової служби за мобілізацією автоматично унеможливлює виплату суддівської винагороди, оскільки суддя не здійснюю правосуддя, спростовані приведеними вище висновками суду.

При цьому суд першої інстанції не формулював висновок про те, що мобілізація не є підставою для припинення повноважень судді, як й про те, що у такому разі втрачається статус судді.

При цьому тимчасове нездійснення правосуддя внаслідок проходження військової служби не входить у перелік підстав, визначених Законом № 1402-VIII, за наявності яких за суддями, які не здійснюють правосуддя, зберігається суддівська винагорода (відрядження на роботу до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, Ради суддів України та до іншого суду (статті 54, 55, 102)).

Також є хибними посилання апелянта на незастосовність до питання виплати суддівської винагороди правил, визначених статтею 119 КЗпП України, адже як вказано вище, Законом № 1402-VIII не урегульовано питання призову суддів на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду та виплати суддівської винагороди, відповідно, на ці правовідносини розповсюджуються правила, установлені статтею 119 КЗпП.

Також є цілком обґрунтованим застосування судом при вирішенні спірних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2024 року у справі №320/10955/23, позаяк врахування судами правових висновків Верховного Суду установлено частиною п`ятою статті 242 КАС України.

Суд зауважує, що виплата суддям суддівської винагороди у розмірі, встановленому законом, є важливою складовою конституційних гарантій незалежності суддів, проте у контексті спірних правовідносин невиплата позивачу як судді, який не здійснює правосуддя, а перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період, не є порушенням таких гарантій, позаяк виплата позивачу суддівської винагороди та грошового забезпечення військовослужбовця буде свідчить про недотримання конституційних гарантій рівності всіх перед Законом через те, що за іншими військовослужбовцями, які не мають статусу судді, не зберігається заробітна плата.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року в справі № 340/3980/24 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року в справі № 340/3980/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, Державної судової адміністрації України, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Подільський районний суд м. Кропивницького, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати ухвалення 23 вересня 2025 року та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов