Справа № 420/12015/25
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Коваля М.П.
У квітні 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду було подано адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд про визнання протиправним та скасування рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.04.2025 року про скасування рішення про набуття громадянства України за територіальним походженням від 18.04.2024 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Зуєва Ірина Іванівна звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 , в якій посилалась на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтувались на тому, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що доказів набуття позивачем громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів суб`єктом владних повноважень не надано. Крім того, апелянт зауважував, що на момент звернення позивача із заявою про набуття громадянства, рішення Білгород Дністровського суду набуло чинності, винесено органом, який мав право розглядати такі питання, а скасування в подальшому вказаного рішення не спростовує факту проживання батьків на території України до 1991 року та не доводить факту обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України. Апелянт також вважав, що позбавлення позивача громадянства України має наслідком повну зміну способу життя його та його родини, призводить до необхідного виїзду з України, що істотно порушує його зв`язок з родиною, окрім того призведе до його видворення і порушення права особи на сім`ю та дитину, що гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод (стаття 8) та Конвенцією про права дитини.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року без змін.

Частиною 3 статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Керуючись вказаними положеннями КАС України, та не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Так, вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що підставою для оформлення позивачем громадянства було судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання батьків позивача на території України до 24 серпня 1991 року, як це передбачено частиною першою статті 8 Закону. Водночас, у разі скасування такого судового рішення, цей юридичний факт втрачає свою чинність і доказову силу, а отже, втрачається і правова підстава, яка слугувала єдиною основою для набуття громадянства України позивачем.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.08.2023р. по справі №523/7192/19, виснував, що позивачем, в даному випадку, на підтвердження своєї заяви фактично не було надано до міграційної служби будь-яких належних і беззаперечних доказів факту постійного проживання його батьків на території України саме на 24.08.1991 р.

Разом з тим, правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначені Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III (далі Закон №2235-III).

Відповідно до положень частини 1 статті 21 Закону №2235-III, рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Аналіз викладених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що скасування рішення про оформлення набуття громадянства відбувається на підставі документів, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Скасування рішення про оформлення набуття громадянства потребує наявності достатніх і належних доказів щодо встановлення факту подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, чи невиконання узятого зобов`язання.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №820/1293/16, від 24 квітня 2019 року у справі №2040/5642/18, від 19 грудня 2019 року у справі №815/3575/15, від 28 лютого 2020 року у справі №520/4398/19, від 21 серпня 2020 року у справі №520/2915/19, від 15 грудня 2020 року у справі №640/3004/19, від 27 січня 2021 року у справі №826/15657/16.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем набуто громадянство України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону № 2235-III рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 08.12.2023 року по справі № 495/12830/23, що в подальшому було спростовано постановою Одеського апеляційного суду від 08.04.2025 року по справі №495/12830/23.

Водночас, необхідно звернути увагу, що на момент прийняття відповідачем рішення про набуття позивачем громадянства України, вказане вище рішення по справі від 08.12.2023 року по справі № 495/12830/23 набрало законної сили, а отже було обов`язковим до виконання на всій території України.

Аналогічні за змістом правовідносини неодноразово були предметом розгляду Верховного Суду.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2023 року у справі №420/3727/22 дійшов наступних висновків:

«…положення статті 21 Закону № 2235-ІІІ дають підстави для висновку, що підставою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України можуть бути протиправні дії особи, яка звернулася за оформленням набуття громадянства, зокрема обман, подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

При цьому, вказані обставини повинні бути підтверджені відповідними документами, які свідчать, зокрема, про факт подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів. Крім того, встановленню підлягають також факти, підтверджуючі провину або злочинний намір, подачу завідомо хибних відомостей, обман заявника при отриманні ним паспорта громадянина України.

Поряд із цим, як встановив суд першої інстанції, судом апеляційної інстанції у справі № 22ц-1650/2011 не було встановлено фактів подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховуванням позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивач не міг набути громадянство України.

Судом першої інстанції також установлено, що на момент звернення позивача із відповідною заявою, жодних недоліків у поданих документах та недостовірних відомостей в них уповноваженим органом встановлено не було, і доказів протилежного не надано.

Таким чином колегія суддів уважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав уважати, що позивач приховував будь-які суттєві факти, за наявності яких він не міг набути громадянство України, в тому числі щодо скасування рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 25.09.2008 у справі № 2-о-163/2008 в апеляційному порядку.».

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом і у постанові від 08 травня 2025 року справа № 320/49254/23, та відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Повертаючись до обставин даної справи, слід зазначити, що на момент звернення позивача із відповідною заявою, жодних недоліків у поданих документах та недостовірних відомостей в них уповноваженим органом встановлено не було, і доказів протилежного не надано.

Більш того, як вбачається з постанови Одеського апеляційного суду від 08.04.2025 року по справі № 495/12830/23, якою скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 08.12.2023 року по справі № 495/12830/23 та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви позивача про встановлення факту, що має юридичне значення, суд апеляційної інстанції не зазначав про факт подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування ОСОБА_1 будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивач не міг набути громадянство України.

Необхідно також врахувати, що постановою Верховного Суду від 23 липня 2025 року по справі № 495/12830/23, постанову Одеського апеляційного суду від 08.04.2025 року по справі № 495/12830/23 було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, зі змісту оскаржуваного у справі рішення відповідача вбачається, що відповідачем лише формально зазначено всі загальні підстави, передбачені статтею 21 Закону № 2235-III, без належної конкретизації та юридичної кваліфікації дій позивача.

При цьому, відповідачем не встановлено та не аргументовано, чи мала місце ситуація подання позивачем завідомо неправдивих відомостей, чи мало місце надання фальшивих документів, чи ж було приховано інший суттєвий факт, який мав би визначальне юридичне значення для вирішення питання про набуття громадянства України.

Посилання судів першої та апеляційної інстанції на факт прийняття Одеським апеляційним судом від 08.04.2025 року по справі № 495/12830/23, якої не існувало на час подання позивачем заяви та прийняття відповідного рішення про надання громадянства, особливо із урахуванням факту скасування зазначеної постанови апеляційного суду в касаційному порядку, на мою думку є неспроможними.

Враховуючи наведене, вважаю, що відповідач скасував своє рішення про оформлення набуття громадянства України за відсутності правових підстав, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Щодо висновків суду апеляційної інстанції, необхідно зазначити, що на мою думку, суд безпідставно вийшов за межі предмету позову. Фактично, замість надання правової оцінки правомірності прийняття рішення про скасування рішення про набуття громадянства України, суд зосередився на наявності підстав для встановлення юридичного факту проживання батьків позивача на території України станом на 24.08.1991 року, що є предметом розгляду у межах цивільної справи № 495/12830/23.

Посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.08.2023р. по справі №523/7192/19 вважаю не релевантними до обставин даної справи, оскільки зазначена постанова була прийнята у межах спору про встановлення юридичного факту в порядку цивільного судочинства.

Крім того, обставини проживання батьків позивача на території України станом на 24.08.1991 року було предметом перевірки органами міграційної служби під час прийняття рішення про набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням.

У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини (ЄСПЛ) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Згідно з висновком ЄСПЛ державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

Виходячи із зазначених вище підстав, висловлюю свою негоду із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року та вважаю, що апеляційна скарга позивача підлягала задоволенню.

Суддя М.П. Коваль