Справа № 240/13228/25
Суддя: Леміщак Дмитро Михайлович
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Житомир справа № 240/13228/25

категорія 109020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД до Державної служби геології та надр України про визнання протиправним та скасування наказу,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД із позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України від 02.11.2012 № 532 в частині анулювання спецдозволу № 3903 від 20.06.2006, виданого ТОВ «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.06.2006 позивач отримав спеціальний дозвіл на користування надрами № 3903 для видобування лабрадориту на Небізькому родовищі в Житомирській області зі строком дії 20 років. 16.04.2025 позивач надіслав лист до відповідача щодо звітності за 2024 рік про виконання програми робіт відповідно до угоди від 20.06.2006. У відповідь 29.04.2025 позивач отримав лист від відповідача № 3250/02-5/2-25, в якому зазначено про зупинення дії дозволу наказом від 26.06.2012 № 299 через неусунення порушень, виявлених під час перевірки, зокрема відсутність радіаційного контролю, геологічного обслуговування та плану розвитку гірничих робіт. Через неусунення цих порушень наказом від 02.11.2012 № 532 дозвіл анульовано. Позивач стверджує, що не отримував цих наказів і дізнався про них лише з листа від 29.04.2025. Позивач вважає наказ про анулювання протиправним, оскільки він прийнятий без належного обґрунтування та з порушенням процедури. Позивач не знав про перевірку та приписи, а також не отримував повідомлень про зупинення чи анулювання. Позивач додає, що пропуск строку звернення до суду поважний через відсутність повідомлення про оскаржуваний наказ до 29.04.2025.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).

У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 20.06.2025, відповідач зазначив, що позивачу надано спеціальний дозвіл № 3903 від 20.06.2006 для видобування лабрадориту на Небізькому родовищі. У лютому 2012 проведено планову перевірку діяльності позивача, під час якої виявлено порушення, зокрема відсутність радіаційного контролю, геологічного обслуговування та плану розвитку гірничих робіт, що зафіксовано актом від 22.02.2012 № 11 та приписом від 22.02.2012 № 11-14/03/1 з терміном усунення до 22.03.2012. Через неусунення порушень наказом від 26.06.2012 № 299 дію дозволу зупинено, про що повідомлено позивача листом від 02.07.2012 № 5982/01/14-12. Через подальше неусунення порушень наказом від 02.11.2012 № 532 дозвіл анульовано, про що повідомлено позивача листом від 07.11.2012 № 9974/01/14-12. Відповідач стверджує, що діяли в межах повноважень, а позивач не оскаржує припис чи наказ про зупинення, що означає згоду з ними. Документи щодо перевірки та кореспонденції знищено відповідно до акту від 19.10.2021 № 1, тому їх неможливо надати. Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні. Позивач знав про порушення, оскільки перевірка проводилася з допуском працівників, а документи вручені уповноваженій особі.

У відповіді на відзив, поданій до суду 23.06.2025, позивач зазначив, що відзив відповідача від 20.06.2025 необґрунтований. Відзив подано з пропуском п`ятнадцятиденного строку з 02.06.2025, останній день - 17.06.2025, без клопотання про поновлення. Просить не враховувати відзив та вирішити справу за наявними матеріалами. Відповідач не надав доказів повідомлення про наказ від 02.11.2012, визнавши їх відсутність через знищення за актом від 19.10.2021. Позивач дізнався про анулювання з листа від 29.04.2025. Відповідач не надав акта перевірки від 22.02.2012 № 11, припису від 22.02.2012 № 11-14/03/1 чи доказів відправки листа від 02.07.2012 про зупинення. Позивач не отримував цих документів та не мав порушень. Відповідач не мав повноважень анулювати дозвіл самостійно, повинен був звернутися до суду за відсутності згоди позивача. Просить задовольнити позов у повному обсязі.

У заяві про залишення позову без розгляду, поданій до суду 20.06.2025, відповідач зазначив, що позивач звернувся до суду 14.05.2025, тобто через понад 13 років після наказу від 02.11.2012 № 532. Позивач стверджує, що дізнався про порушення з листа від 29.04.2025, але це не поважна причина пропуску строку. Накази від 26.06.2012 № 299 та 02.11.2012 № 532 надіслано на юридичну адресу позивача листами від 02.07.2012 № 5982/01/14-12 та 07.11.2012 № 9974/01/14-12. Листи, що повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», вважаються належно врученими. Докази надсилання знищено відповідно до акту від 19.10.2021 № 1. Позивач знав про перевірку та припис від 22.02.2012, оскільки допустив працівників. Пропуск строку не поважний, оскільки залежить від пасивності позивача. Відповідач просить залишити позов без розгляду через пропуск шестимісячного строку звернення. Позивач знав про санкції за невиконання припису.

У запереченні на заяву про залишення позову без розгляду, поданому до суду 23.06.2025, позивач зазначив, що заява відповідача від 20.06.2025 необґрунтована. Відповідач не надав доказів відправки листа від 07.11.2012 № 9974/01/14-12 про анулювання. Немає квитанцій, описів чи відміток про повернення листа. Позивач заперечує отримання повідомлення та факт відправки листа. Ухвалою від 02.06.2025 витребувано докази повідомлення, але відповідач визнав їх відсутність через знищення за актом від 19.10.2021. Судова практика, наведена відповідачем, нерелевантна, оскільки стосується інших відносин, як звільнення чи пенсії. Позивач дізнався про наказ лише з листа від 29.04.2025, що є днем порушення прав. Позивач не брав участі в прийнятті наказу та не отримував його. Пропуск строку поважний через відсутність повідомлення. Просить залишити заяву відповідача без задоволення.

У заяві, поданій до суду 03.07.2025, відповідач зазначив, що ухвалою від 26.06.2025 витребувано докази обізнаності позивача з фактом анулювання дозволу, повідомлення про зупинення, перевірку та припис. З моменту перевірки минуло понад 13 років, і докази знищено відповідно до акту від 19.10.2021 № 1, тому їх неможливо надати. Працівники допущені до перевірки позивача, порушення зафіксовано актом від 22.02.2012 № 11 та приписом від 22.02.2012 № 11-14/03/1. Документи за результатами перевірки вручені уповноваженій особі позивача під розпис. Докази можуть бути в розпорядженні позивача. Відповідач не має інформації про отримання позивачем листа про зупинення від 02.07.2012. Відповідач повторює, що діяв законно та в межах повноважень. Позивач не усунув порушення, що призвело до анулювання дозволу.

У заяві про виконання ухвали про витребування доказів, поданій до суду 03.07.2025, позивач зазначив, що ухвалою від 26.06.2025 витребувано докази діяльності з користування надрами з 2012 по 2024. Позивач займався господарською діяльністю після анулювання дозволу 02.11.2012, не знаючи про нього. 21.09.2017 змінилися засновник та керівник, через що втрачено частину звітності. Пожежа в офісі в м. Коростишеві знищила документацію. У 2017-2019 приведено документацію у відповідність нормам та проведено гірничі роботи, включаючи планування траншеї та будівництво. Проведено заходи для стійкості бортів та зачистку кар`єру. У 2020 через COVID-19 та обмеження не проводили робіт через падіння попиту. У 2022 через воєнний стан діяльність неможлива, працівники мобілізовані, кошти спрямовані на допомогу ЗСУ. Звітність за 2022-2023 не подавали через халатність маркшейдера, якого звільнено. У 2024 відновлено роботи, при подачі звітності дізналися про анулювання дозволу. Товариство сплачувало податки та подавали декларації з податку на нерухомість та плату за землю за 2022-2025.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.

20.06.2006 товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД отримало спеціальний дозвіл на користування надрами № 3903 з метою видобування лабрадориту, придатного для видобутку блоків та виробництва плит і облицювальних виробів з них, тріщинуватого лабрадориту та відходів виробництва, придатних для виробництва будівельного щебеню, на Небізькому родовищі, розташованому в Житомирській області, зі строком дії 20 років.

Укладено угоду про умови користування надрами № 3903 від 20.06.2006 як невід`ємну частину спеціального дозволу.

У лютому 2012 Державна служба геології та надр України провела планову перевірку діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД, під час якої виявлено порушення вимог законодавства, зокрема невиконання пункту 2 особливих умов дозволу в частині проведення щорічного радіаційного контролю за породами в кар`єрі на відповідність вимогам НРБУ-97, відсутність геологічного обслуговування гірничих робіт та ведення геологічної документації, відсутність плану розвитку гірничих робіт, що зафіксовано актом перевірки від 22.02.2012 № 11.

16.04.2025 товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД надіслало лист № 01 щодо надання звітності за 2024 рік стосовно виконання програми робіт відповідно до угоди про умови користування надрами від 20.06.2006.

29.04.2025 Державна служба геології та надр України надіслала лист № 3250/02-5/2-25, в якому повідомлено про зупинення дії спеціального дозволу наказом від 26.06.2012 № 299 та анулювання дозволу наказом від 02.11.2012 № 532, з доданими витягами з цих наказів.

Вважаючи наказ Державної служби геології та надр України від 02.11.2012 № 532 в частині анулювання дозволу протиправним, позивач звернувся до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Предметом спору у цій справі є правомірність наказу Державної служби геології та надр України від 02.11.2012 № 532, яким анульовано спеціальний дозвіл на користування надрами № 3903 від 20.06.2006, виданий ТОВ «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД.

Щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Отже, законодавець пов`язує початок перебігу строку звернення до суду з двома альтернативними моментами: або з днем, коли особа дізналася про порушення, або з днем, коли особа повинна була дізнатися про порушення.

Відповідач у своїй заяві про залишення позову без розгляду стверджує, що позивач пропустив шестимісячний строк, оскільки оскаржуваний наказ був прийнятий 02.11.2012, а позов подано лише у травні 2025 року. Відповідач зазначає, що копії наказів про зупинення та анулювання дозволу були надіслані позивачу на його юридичну адресу.

Водночас, відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Це означає, що саме відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен надати суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх тверджень. У даному випадку відповідач мав довести, що він належним чином повідомив позивача про прийняття оскаржуваного наказу.

Однак відповідач у відзиві на позов та в подальших заявах визнав, що докази відправлення кореспонденції на адресу позивача (листи від 02.07.2012 та 07.11.2012) у нього відсутні, оскільки вони були знищені за актом від 19.10.2021 у зв`язку зі спливом строків зберігання.

Суд критично оцінює такі доводи відповідача, адже знищення документів, навіть якщо воно відбулося відповідно до встановленого порядку, не звільняє суб`єкта владних повноважень від покладеного на нього процесуальним законом обов`язку доказування. Відповідач не надав суду ані копій супровідних листів, ані квитанцій про відправлення, ані описів вкладення, ані повідомлень про вручення чи повернення поштових відправлень. Його твердження про те, що листи, які повертаються з відміткою «за закінченням терміну зберігання», вважаються належно врученими, суд вважає таким, що не ґрунтується на жодному доказі, наявному в матеріалах справи.

Натомість позивач послідовно стверджує, що про анулювання дозволу він дізнався лише 29.04.2025, отримавши лист Держгеонадр № 3250/02-5/2-25. На підтвердження цього позивач додав до позовної заяви копію вказаного листа.

Таким чином, єдиним доказом у справі, що підтверджує обізнаність позивача про оскаржуваний наказ, є саме цей лист від 29.04.2025. Відповідач не спростував цього твердження належними та допустимими доказами. Його посилання на те, що представники позивача були присутні під час перевірки у 2012 році, не є доказом того, що позивач був обізнаний саме про наказ про анулювання дозволу, прийнятий значно пізніше 02.11.2012.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що у випадку, якщо суб`єкт владних повноважень не надав доказів своєчасного доведення до відома особи прийнятого ним рішення, то строк звернення до суду для такої особи має обчислюватися з моменту, коли вона реально дізналася про існування такого рішення.

У цій справі Позивач надав докази, що продовжував господарську діяльність після 2012 року, не знаючи про анулювання: сплачував податки, подавав декларації з податку на нерухомість та плату за землю за 2022 2025 роки, проводив гірничі роботи у 2017 2019 роках, відновлював роботи у 2024 році. Це свідчить про те, що Позивач діяв добросовісно, вважаючи дозвіл чинним.

На думку суду, незнання про порушення прав через відсутність повідомлення є поважною причиною для поновлення строку звернення до суду, оскільки це порушує принцип правової визначеності та доступу до суду, гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене суд вважає доведеним, що про порушення свого права, а саме про анулювання спеціального дозволу на користування надрами, позивач дізнався 29.04.2025. Звернувшись до суду з цим позовом 21.05.2025, позивач дотримався шестимісячного строку, встановленого статтею 122 КАС України.

Тому суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про залишення позову без розгляду.

Щодо правомірності наказу про анулювання спеціального дозволу.

Вирішуючи спір по суті, суд має надати оцінку правомірності оскаржуваного наказу, керуючись критеріями, визначеними у частині другій статті 2 КАС України. Наказ суб`єкта владних повноважень має бути прийнятий, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Оскаржуваний наказ від 02.11.2012 № 532 прийнято на підставі підпункту 9 пункту 23 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 № 615 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Порядок № 615).

Відповідач стверджує, що дію дозволу було зупинено наказом від 26.06.2012 № 299 у зв`язку з неусуненням порушень, виявлених під час перевірки (відсутність радіаційного контролю, геологічного обслуговування, плану розвитку гірничих робіт). Оскільки позивач не усунув ці порушення і в подальшому, дозвіл було анульовано.

Однак ключовим у цій справі, на переконання суду, є питання процедури, якої мав дотриматися відповідач, приймаючи рішення про припинення права користування надрами.

Відносини у сфері користування надрами регулюються, насамперед, Кодексом України про надра (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Кодекс).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Кодексу користувачами надр можуть бути підприємства, установи, організації, громадяни України, а також іноземні юридичні особи та громадяни.

В силу вимог ч. 1 ст. 25 Кодексу права користувачів надр охороняються законом і можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до ст. 26 Кодексу право користування надрами припиняється у разі:

1) якщо відпала потреба у користуванні надрами;

2) закінчення встановленого строку користування надрами;

3) припинення діяльності користувачів надр, яким їх було надано у користування;

4) користування надрами з застосуванням методів і способів, що негативно впливають на стан надр, призводять до забруднення навколишнього природного середовища або шкідливих наслідків для здоров`я населення;

5) використання надр не для тієї мети, для якої їх було надано, порушення інших вимог, передбачених спеціальним дозволом на користування ділянкою надр;

6) якщо користувач без поважних причин протягом двох років, а для нафтогазоперспективних площ та родовищ нафти та газу - 180 календарних днів не приступив до користування надрами;

7) вилучення у встановленому законодавством порядку наданої у користування ділянки надр.

Право користування надрами припиняється органом, який надав надра у користування, а у випадках, передбачених пунктами 4, 5, 6 цієї статті, у разі незгоди користувачів, - у судовому порядку. При цьому питання про припинення права користування земельною ділянкою вирішується у встановленому земельним законодавством порядку.

Верховним Судом України у постановах від 19.09.2011, 25.06.2011 та 10.12.2013 (справи № № 21-164а11, 21-36а11, 21-450а13 відповідно) було зроблено правовий висновок про те, що аналіз наведеної норми права дає підстави вважати, що право користування надрами припиняється органом, який надав надра у користування, самостійно або у судовому порядку.

У разі відсутності спору відповідач має право у випадках, передбачених пунктами 1, 2, 3, 7 ч. 1 ст. 26 Кодексу, самостійно припиняти право користування надрами, а у випадках, передбачених пунктами 4, 5, 6 цієї статті, у разі незгоди користувачів це право припиняється у судовому порядку.

На виконання ч. 2 ст. 16 Кодексу Кабінет Міністрів України видав постанову від 30.05.2011 № 615 "Про затвердження Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами" затвердив Порядок, який регулює питання надання спеціальних дозволів на користування надрами у межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, а також визначає процедуру продовження строку дії, переоформлення, видачі дубліката, зупинення дії чи анулювання дозволу та внесення до нього змін.

Підпунктами 1, 5 ч. 1 п. 22 Порядку № 615 передбачено, що дія дозволу може бути зупинена органом з питань надання дозволу безпосередньо або за поданням органів державного гірничого та санітарно-епідеміологічного нагляду, державного геологічного і екологічного контролю, органів місцевого самоврядування, органів державної податкової служби у разі: порушення надрокористувачем умов користування надрами, передбачених дозволом або угодою про умови користування ділянкою надр; порушення надрокористувачем вимог законодавства у сфері надрокористування та охорони навколишнього природного середовища.

Водночас, ч. 5 п. 22 наведеного Порядку встановлено, що дія дозволу поновлюється органом з питань надання дозволу після усунення надрокористувачем причин, що призвели до зупинення його дії, і сплати сум фінансових санкцій, застосованих у зв`язку із зупиненням дії дозволу.

Згідно з п. 9 ч. 1 п. 23 Порядку № 615 право користування надрами припиняється органом з питань надання дозволу безпосередньо або за поданням органів державного гірничого та санітарно-епідеміологічного нагляду, державного геологічного і екологічного контролю, органів місцевого самоврядування, органів державної податкової служби у разі, зокрема, невжиття надрокористувачем заходів для усунення причин зупинення дії дозволу в установлений строк.

Припинення права користування надрами здійснюється шляхом прийняття Держгеонадрами наказу про анулювання дозволу (ч. 2 п. 23 Порядку № 615).

Отже, право користування надрами припиняється шляхом прийняття Держгеонадрами наказу про анулювання дозволу у випадку невжиття надрокористувачем заходів для усунення причин зупинення дії дозволу в установлений строк.

Системний аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що відповідно до Порядку № 615 можуть мати місце додаткові підстави для припинення користування надрами, оскільки це прямо передбачено ч. 3 статті 26 Кодексу. Водночас, не може бути змінено правило, за яким у разі незгоди користувачів з припиненням права на користування надрами воно може припинятися лише у судовому порядку.

У постанові від 10.05.2018 у справі № 802/4846/13-а Верховний Суд виснував:

"… об`єднуючою ознакою цих випадків є неналежне використання права, зокрема, використання надр не для тієї мети, для якої їх було надано, порушення строків виконання певних робіт тощо.

Відповідно до частини 3 статті 26 зазначеного Кодексу законодавством України можуть бути передбачені й інші випадки припинення права користування надрами.

Зокрема у Порядку надання дозволів можуть мати місце додаткові підстави для припинення користування надрами, оскільки це передбачено частиною 3 статті 26 Кодексу, але не може бути змінено правило, відповідно до якого у разі незгоди користувачів з припиненням права на користування надрами воно може припинятися лише у судовому порядку.

Отже, у разі незгоди користувачів з анулюванням спеціального дозволу на користування надрами припинення такого права здійснюється у судовому порядку".

Тобто законодавець чітко розмежував дві процедури припинення права користування надрами за ініціативою держави:

- адміністративна орган, що видав дозвіл, самостійно приймає рішення про припинення права. Ця процедура застосовується у безспірних випадках (наприклад, закінчення строку дії дозволу, відмова надрокористувача від права) або за наявності згоди надрокористувача;

- судова орган, що видав дозвіл, звертається до суду з позовом про припинення права. Ця процедура є обов`язковою, якщо припинення пов`язане з порушеннями з боку надрокористувача (пункти 4, 5, 6) і сам надрокористувач не погоджується з таким припиненням.

Такий підхід є гарантією захисту прав надрокористувача від свавільних дій контролюючого органу. Він забезпечує змагальність процесу, де кожна сторона має можливість надати свої докази та обґрунтувати позицію, а остаточне рішення приймає незалежний суд, перевіривши обґрунтованість доводів обох сторін.

У даній справі відповідач обрав адміністративну процедуру, анулювавши дозвіл власним наказом. Це було б правомірно лише за умови, що позивач погодився з наявністю порушень та з припиненням його права на користування надрами.

Проте позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив категорично заперечує свою згоду на анулювання дозволу. Він стверджує, що не лише не давав згоди, а й взагалі не знав про існування наказу до квітня 2025 року.

Відповідач, на якого покладено обов`язок доказування, не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що позивач був згоден з анулюванням дозволу. Немає жодного листа, заяви чи іншого документа, який би свідчив про таку згоду. Навпаки, сам факт звернення до суду з позовом про скасування наказу свідчить про наявність спору та незгоду позивача з рішенням відповідача.

Посилання відповідача на те, що позивач не оскаржив припис від 22.02.2012 та наказ про зупинення дії дозволу від 26.06.2012, не може вважатися доказом його згоди на анулювання дозволу. По-перше, як вже було встановлено судом, відповідач не довів, що позивач взагалі отримував ці документи. Особа не може оскаржити рішення, про існування якого їй невідомо. По-друге, пасивна поведінка (неоскарження) не може тлумачитися як активне вираження волі (згода).

Таким чином, на момент прийняття оскаржуваного наказу існував спір щодо наявності порушень та підстав для припинення права користування надрами. За таких обставин відповідач, відповідно до прямої вказівки частини другої статті 26 Кодексу, був зобов`язаний звернутися до суду з позовом про припинення права ТОВ «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД на користування надрами.

Суд зазначає, що Порядок № 615, на який посилається відповідач, є підзаконним нормативно-правовим актом. Хоча частина третя статті 26 Кодексу і допускала встановлення законодавством інших випадків припинення права користування надрами, це не означає, що підзаконний акт може змінювати чи скасовувати встановлену законом процедуру такого припинення. Порядок № 615 міг деталізувати підстави, але не міг скасувати імперативну норму кодексу про необхідність судового розгляду у разі незгоди надрокористувача.

Отже, відповідач, прийнявши наказ про анулювання дозволу в адміністративному порядку за наявності спору (про що свідчить відсутність згоди позивача), діяв не у спосіб, передбачений Кодексом України про надра. Це є самостійною та достатньою підставою для визнання оскаржуваного наказу протиправним та його скасування.

Щодо доведеності факту порушень.

Окрім порушення процедури суд також звертає увагу на недоведеність відповідачем самої підстави для анулювання дозволу, а саме факту вчинення позивачем порушень та їх неусунення.

Як зазначає відповідач, підставою для зупинення, а згодом і анулювання дозволу, стали порушення, виявлені під час перевірки у лютому 2012 року. Ці порушення мали бути зафіксовані в акті перевірки від 22.02.2012 № 11, а обов`язок їх усунути у приписі від 22.02.2012 № 11-14/03/1.

Проте відповідач не надав суду ні копії акта перевірки, ні копії припису. Він знову посилається на знищення цих документів за актом від 19.10.2021.

Відповідно до статті 77 КАС України саме відповідач має довести, що перевірка дійсно відбулася, що під час неї були виявлені порушення, що ці порушення були належним чином зафіксовані, і що позивач був ознайомлений з результатами перевірки та зобов`язаний усунути порушення.

Твердження відповідача про те, що «документи за результатами перевірки вручені уповноваженій особі позивача під розпис», є голослівним і не підтвердженим жодним доказом. Відповідач не надав доказів того, хто саме був цією уповноваженою особою, які у неї були повноваження, і де її підпис.

Таким чином, за відсутності акта перевірки та припису, суд не може встановити, чи дійсно мали місце порушення, у чому саме вони полягали, і чи був у позивача обов`язок їх усувати. А отже, не доведеною є і сама підстава для зупинення та подальшого анулювання дозволу.

Дії відповідача, який спочатку не забезпечив належного зберігання документів, що є підставою для прийняття його ж рішень, а потім посилається на їх відсутність як на поважну причину невиконання обов`язку доказування, є неприйнятними в адміністративному судочинстві, де діє презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень. Ризик втрати чи знищення доказів власної правомірності несе сам суб`єкт владних повноважень.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що оскаржуваний наказ Державної служби геології та надр України від 02.11.2012 № 532 в частині анулювання спецдозволу № 3903 від 20.06.2006 є протиправним, а позовні вимоги ТОВ «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД про визнання протиправним та скасування наказу є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 3028.00 грн, що підтверджується відповідним документом, долученим до матеріалів справи. Оскільки позов задоволено, ця сума підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 72-77, 122, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД (с. Небіж, Житомирський р-н, Житомирська обл., 12530, ) до Державної служби геології та надр України (вул. Антона Цедіка, 16, м. Київ, 03057, ) про визнання протиправним та скасування наказу задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України від 02.11.2012 № 532 в частині анулювання спецдозволу № 3903 від 20.06.2006, виданого товариству з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби геології та надр України судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 22 вересня 2025 р.

22.09.25