Справа № 160/12228/25
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2025-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого суддіЦарікової О.В.
за участі секретаря судового засіданняОсуховської Ж.С.
представника позивача представника відповідача Замули Р.О. Фіцай Я.П.
Відповідач, в свою чергу, проти позову заперечував в повному обсязі, надавши відзив на позовну заяву. Також Відповідач зазначав, що заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що спростовуються висновками проведеної перевірки Позивача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року справу було прийнято до свого провадження суддею Царіковою О.В. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.
- у розмірі 500 100,00 грн. згідно податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2020 року, у розмірі 2 034 040,00 грн. згідно податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2020 року, у розмірі 2 034 000,00 грн. згідно податкової декларації з податку на додану вартість за жовтень 2020 року. Вищевказані податкові накладні за період: липень, вересень 2020 року зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.
В обґрунтування висновку про нереальність господарських операцій між Позивачем та ТОВ «ЗАВОД БІОДОБРИВ «ТРИВКО» Відповідач вказує на наявність низки рішень про відповідність ТОВ «ЗАВОД БІОДОБРИВ «ТРИВКО» критеріям ризиковості, що ставить під сумнів можливість поставки ТМЦ на адресу Позивача, а також про наявність низки кримінальних проваджень стосовно ТОВ «ЗАВОД БІОДОБРИВ «ТРИВКО» та його посадових осіб.
В той же час, Відповідач стверджує про порушення Позивачем та ТОВ «ЗАВОД БІОДОБРИВ «ТРИВКО» приписів ст. 4 ЗУ «Про пестициди і агрохімікати» в частині реалізації незареєстрованих добрив на адреси інших суб`єктів господарювання, в т.ч. Позивача.
Суд наголошує, що відповідно до приписів ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а суб`єкт господарювання не повинен нести відповідальність за господарську діяльність своїх контрагентів.
Таким чином, порушення порядку здійснення господарської діяльності, не здійснення належного податкового обліку певних операцій чи сплати податків контрагентами Позивача (якщо такі порушення мали місце) тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо відповідного контрагента.
Отже, якщо контролюючий орган вбачає порушення в діяльності відповідного контрагента, то він має спрямовувати запит саме до цього контрагента.
У справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03) Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях також неодноразово наголошував на індивідуальній юридичній відповідальності за податкові правопорушення.
Більш того, Верховний Суд у постанові від 07 березня 2018 року (провадження № К/9901/4030/17) зазначив, що з приводу припущень відповідача про відсутність у контрагентів позивача необхідних кадрів та основних фондів, а також можливість виконувати ними діяльності, яка не передбачена статутом, то податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.
До того ж, суд окремо наголошує, що ЗУ «Про пестициди і агрохімікати» покладає на суб`єктів владних повноважень функції щодо контролю за діяльністю суб`єктів господарювання, які здійснюють виробництво та реалізації пестицидів і агрохімікатів.
Так, відповідно до ст. 17 вказаного Закону, посадові особи органів виконавчої влади, які здійснюють державний нагляд та державний контроль у сфері діяльності з пестицидами і агрохімікатами, в межах компетенції, передбаченої законами, мають право вимагати від підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності і фізичних осіб, діяльність яких пов`язана з виробництвом, транспортуванням, зберіганням, застосуванням пестицидів і агрохімікатів і торгівлею ними, додержання законодавства про пестициди і агрохімікати. Крім того, вказані органи мають право накладати стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства про пестициди і агрохімікати, в порядку, передбаченому законом.
Втім, під час розгляду даної справи Відповідачем не надано доказів того, що Позивач або ТОВ «ЗАВОД БІОДОБРИВ «ТРИВКО»» притягувалися до відповідальності за реалізацію та використання незареєстрованих пестицидів і агрохімікатів, що ставить під сумнів висновки Відповідача, викладені в Акті перевірки.
До того ж, безпосередньо Відповідач в Акті перевірки зазначає, що листом від 10.03.2020 № 1003-1 (вхідний до ГУ від 10.03.2020) ТОВ «ЗАВОД БОДОБРИВ «ТРИВКО » повідомлено наступне:
Таким чином, Відповідачу було достеменно відомо про той факт, що добавка «ТРИВКО» не є добривом, а тому не підлягає державній реєстрації.
В той же час, твердження контролюючого органу про нереальність здійснених Позивачем господарських операцій з ТОВ «ЗАВОД БІОДОБРИВ «ТРИВКО»» та недотримання Позивачем норм податкового законодавства, є суто припущенням, оскільки не підтверджено жодними доказами.
Мотиви, з яких виходив контролюючий орган під час проведення перевірки, зводяться виключно до того, що стосовно ТОВ «ЗАВОД БІОДОБРИВ «ТРИВКО»» наявна значна кількість рішень про відповідність такого платника критеріям ризиковості, що само по собі свідчить про неможливість такого платника здійснювати реальні господарські операції.
Однак, суд не може погодитися із такими висновками Відповідача, оскільки Позивачем як під час перевірки так і до матеріалів справи було надано копії первинної документації по взаємовідносинам з ТОВ «ЗАВОД БІОДОБРИВ «ТРИВКО»».
Надавши оцінку долученим до матеріалів справи первинним документам, суд приходить до висновку, що такі документи в повній мірі відповідають критеріям первинних, в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
З урахуванням чого, суд доходить висновку, що враховуючи, що ТМЦ справді поставлені Позивачу, що фактично також підтверджується висновками Акту перевірки, то дефекти в первинних документах, у разі якщо зазначена в них інформація дає змогу ідентифікувати суб`єктів господарювання та господарські операції, самі по собі не можуть свідчити про нереальне вчинення поставки та розглядатися як підстава для позбавлення платника податку (постачальника) обов`язку відобразити у бухгалтерському та податковому обліку доходу та врахувати його при визначенні податкового зобов`язання.
Викладене вище узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 822/2373/17.
При цьому, висновками Акту перевірки встановлено рух активів та спричинені ними фактичні зміни у майновому стані Позивача, а саме - понесення витрат на придбання ТМЦ, його оприбуткування та подальше використання у власній діяльності, що підтверджується:
- Актом №26 від 31.10.2020р. передпосівне внесення під посів озимої пшениці суцільний метод внесення, внесно на землях незрошуваних землях, добрива внесено під урожай 2021р., внесено на площу 80 га, кількість (фактична вага) 24,0 м3;
- Актом №27 від 31.10.2020р. передпосівне внесення під посів гороху суцільний метод внесення, внесно на землях незрошуваних землях, добрива внесено під урожай 2021р., внесено на площу 25 га, кількість (фактична вага) 12,135 м3;
- Актом №29 від 31.10.2020р. передпосівне внесення під посів кукурудзи суцільний метод внесення, внесно на землях незрошуваних землях, добрива внесено під урожай 2021р., внесено на площу 65 га, кількість (фактична вага) 25,0 м3.
В свою чергу, твердження Відповідача про безтоварність господарських операцій не підтверджується жодними доказами та є, по суті, припущенням контролюючого органу, а отже, не може бути підставою для визначення податкових зобов`язань.
Суд наголошує, що висновки про нереальність господарських операцій з придбання платником податків товару мають підтверджуватися належними та допустимими доказами і не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 0870/9721/12.
Крім того, суд зазначає, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 березня 2018 року (провадження № К/9901/4030/17).
Таким чином, податкове законодавство не зобов`язує платника податків перевіряти безпосередніх контрагентів або третіх осіб у відносинах з контрагентами на предмет виконання ними податкового законодавства.
Вказана вище позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 640/3515/19.
Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що податкова інформація, що була покладена Відповідачем в основу акту перевірки, не може слугувати доказом на підтвердження висновків акту перевірки.
Будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.
Вказаної позиції притримується Верховний Суд у постанові від 19 березня 2021 року, у справі № 460/143/19.
Будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального закону.
Відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 805/5017/15-а.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.
Вказана вище позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 січня 2021 року у справі № 820/1124/17.
У справі «БУЛВЕС АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людни у своєму рішенні від 22 січня.2009 року зазначив, що платник податків не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.
Обов`язок щодо контролювання діяльності контрагента в частині дотримання ним вимог податкового законодавства покладено саме на податковий орган.
Таким чином, Акт перевірки не містить, а Відповідачем не доведено суду того факту, що саме Позивачем порушено приписи податкового законодавства України.
Висновки Акту перевірки зводяться виключно до того, що контрагентом Позивача ймовірно вчинено порушення норм податкового законодавства. При цьому, на підтвердження такої позиції Відповідачем надано лише податкову інформацію, яка не є належною та не може братися судом до уваги.
Тобто, податковим органом не доведено та не підтверджено належними доказами, яким саме чином та які саме норми податкового законодавства були порушені Позивачем.
Акт, складений за результатом перевірки, не може свідчити безпосередньо про порушення законодавства без підтвердження відповідними доказами, а лише на основі припущень суб`єкта владних повноважень. Проте, Відповідач робить свої висновки стосовно виявлених порушень за операціями з контрагентами, виходячи із неправильного тлумачення змісту наданої первинної документації та даних інформаційних баз, а не первинною документацією, що є порушенням податкового законодавства.
Твердження контролюючого органу про ризиковість контрагентів саме по собі не може слугувати підставою для настання негативних наслідків для Позивача. Податкова інформація, яка наявна у контролюючого органу щодо продажу ТМЦ платникам податків з ознаками ризиковості є лише статистичними даними, які самі по собі не можуть свідчити про вчинення Позивачем порушень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19 зазначила: «В акті перевірки відсутність реальності вчинення господарської діяльності пов`язується податковим органом з обставинами діяльності контрагентів, які на теперішній час не звітують до контролюючих органів, що є неприпустимим за законодавством України та за нормами міжнародного права.
У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 819/1383/17 Верховний Суд дійшов висновку, що факт реєстрації податкових накладних в ЄРПН, відсутність квитанцій про їх неприйняття є свідченням наявності у платника податків підстав для формування сум податкового кредиту за такими податковими накладними.
Вказаного висновку притримується й Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 816/1006/17.
Щодо наявності кримінальних проваджень стосовно ТОВ «ЗАВОД БІОДОБРИВ «ТРИВКО»», на що посилався Відповідач під час розгляду справи, то суд зазначає наступне.
Суд не може робити висновок про нереальність господарських операцій підприємства з контрагентами на підставі вироку, якщо в останньому немає жодних обставин, які підтверджували б факт безтоварності спірних господарських операцій.
Крім того, окремо суд акцентує увагу на неспростованість Відповідачем того факту, що, станом на день складання Акту перевірки, вироків у наведених кримінальних провадженнях винесено не було, а тому, податковий орган не мав права виносити спірні податкові повідомлення-рішення з урахуванням вказаних кримінальних проваджень.
Окрім того, під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.
Таким чином, суд дійшов висновку, що посилання Відповідача на наявність кримінальних проваджень стосовно ТОВ «ЗАВОД БІОДОБРИВ «ТРИВКО»», не заслуговують уваги та не свідчать про можливі будь-які порушення Позивачем норм податкового законодавства України.
Відтак, Відповідачем не доведено, а судом не встановлено жодних порушень Позивачем норм податкового законодавства.
Безпосередньо Актом перевірки встановлено використання Позивачем ТМЦ у власній господарській діяльності та сплату коштів за поставлений ТМЦ.
Не надано Відповідачем і належних доказів на підтвердження недобросовісності Позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його контрагента, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення Позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект, тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
В силу принципу пропорційності втручання в право особи безперешкодно користуватися та розпоряджатися своїм майном можливе лише за умови дотримання «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.
За таких обставин, неузгодженість дій органів державної влади або невиконання державними органами та їх посадовими особами своїх безпосередніх обов`язків не повинно тягнути за собою покладення на суб`єкта господарювання надмірних обов`язків або інших несприятливих наслідків.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача.
Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об`єктивних доводів та не надано належних доказів наявності в діях Позивача ознак порушення податкового законодавства. Тобто, Відповідачем не доведено правомірності винесення оскаржених податкових повідомлень-рішень.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є такими, що винесені протиправно, а тому, - підлягають скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст. 139 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За змістом приписів п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру судовий збір справляється: якщо подано юридичною особою 1,5 відсотка ціни позову.
З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що позивачем подано позов майнового характеру, останнім при зверненні до суду з цим позовом було сплачено судовий збір у сумі 24 224,00 грн.
Отже, безпосередньо ця сума судових витрат у вигляді сплати судового збору і має бути відшкодована Позивачу шляхом стягнення її з Відповідача за рахунок бюджетних асигнувань останнього.
Відносно стягнення з Відповідача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
У позовній заяві Позивач вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи становить 40 000,00 грн. (правнича допомога).
Відповідно до ч. 3 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Так, представником Позивача в судовому засіданні було зазначено, що документи, які підтверджують понесені Позивачем витрати на правничу допомогу, будуть надані протягом п`яти днів з моменту ухвалення рішення у даній справі.
У зв`язку з чим, судом у цьому рішенні не вирішується питання щодо розподілу судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу.
При цьому, суд вважає за необхідне призначити судове засідання, під час якого буде розглянуте питання щодо розподілу судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу на 18.09.2025 о 10 год. 00 хв.
Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 257 - 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складений 19.09.2025.

Суддя О.В. Царікова