Справа № 640/10111/22
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Сорочка Є.О.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з вимогами:

визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправними, що полягають у відмові ОСОБА_1 призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, у неврахуванні рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі №1-р/2020, пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХП в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIIІ, неправильного обчислення пільгового стажу, неврахуванні документів, що підтверджують пільговий та загальний стаж;

скасувати рішення №9 від 25 травня 2022 року, викладене у формі листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22 червня 2022 року №2600-0205-8/70069;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 та здійснювати її виплату, починаючи з 18 травня 2022 року, з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі №1-р/2020, статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIIІ, та з урахуванням періодів його навчання, служби в армії та роботи: з 01 вересня 1982 року по 17 липня 1983 року - навчання у Київському СПТУ-26 за фахом: зварника ручної дугової зварки 3 розряду; з 19 липня 1983 року по 18 листопада 1983 року - робота в СБМУ-5 Київпідземшляхбуд, електрозварник 3-го розряду; з 18 листопада 1983 року по 31 жовтня 1986 року - служба у лавах Радянської Армії; з 01 грудня 1986 року по 22 жовтня 1990 року - робота в СБМУ-5 Київпідземшляхбуд, електрозварник 3-го розряду; з 13 листопада 1990 року по 07 травня 1991 року - робота в МЖК в «Строитель», електрозварник 3-го розряду; з 07 травня 1991 року по 18 травня 1995 року - робота в Малому орендному підприємстві «Виробничо-будівельна фірма «МЖКБУД».

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення визначених в ній недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 липня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року прийнято до провадження адміністративну справу. Вирішено ряд процесуальних питань.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №9 від 25 травня 2022 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового страхового стажу ОСОБА_1 за Списком №2 періоди роботи з 19 липня 1983 року по 18 листопада 1983 року, з 01 грудня 1986 року по 22 жовтня 1990 року, з 13 листопада 1990 року по 07 травня 1991 року, з 07 травня 1991 року по 18 травня 1995 року, період навчання з 01 вересня 1982 року по 17 липня 1983 року, період військової служби з 18 листопада 1983 року по 31 жовтня 1986 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 року, з 18 травня 2022 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження на 17.09.2025.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , 18 травня 2022 року позивач звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах.

До зазначеної зави були додані, зокрема, копії: паспорта; рнокпп; трудової книжки; диплома, військового квитка.

25 травня 2022 року відповідач-2, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, прийняв рішення № 9 про відмову в призначенні пенсії, в якому зазначив, що вік заявника становить 56 років, страховий стаж особи 29 років 0 місяців 25 днів, пільговий стаж особи на дату звернення відсутній, матеріали справи не містять доказів пропозиції суб`єкта владних повноважень на адресу позивача надати додаткові документи.

22 червня 2022 року відповідач-1, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, листом вих.№2600-0205-8/70069 на заяву позивача від 18 травня 2022 року №6915, щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» повідомив, що відповідно до наданих до заяви документів про стаж та даних, які містяться в Реєстрі застрахованих осіб, загальний страховий позивача стаж складає 29 років 0 місяців 25 днів. Пільговий стаж на дату звернення відсутній. Оскільки відсутній необхідний страховий стаж, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №9 від 25 травня 2022 року вже відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» згідно заяви від 18 травня 2022 року №6915. Додатково повідомлено, що відповідальність за видачу довідки, уточнюючої характер виконуваної працівником роботи, несе адміністрація підприємств, де особа працювала.

Позивач, не погодившись з рішенням пенсійного органу, звернувся із цим позовом до суду.

Відповідно до записів №1-11 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 22 серпня 1983 року, на ім`я ОСОБА_1 , позивач:

- з 01 вересня 1982 року по 17 липня 1983 року - навчався в СПТУ №26 м. Києва;

- з 19 липня 1983 року по 18 листопада 1983 року - працював електрозварником третього розряду в СБМУ-5 тресту «Київпідземшляхбуд №2»;

- з 18 листопада 1983 року по 31 жовтня 1986 року - проходив службу в лавах Радянської Армії;

- з 01 грудня 1986 року по 22 жовтня 1990 року - працював електрозварником третього розряду в СБМУ-5 тресту «Київпідземшляхбуд №2»;

- з 13 листопада 1990 року по 07 травня 1991 року - працював електрозварником третього розряду в МЖК в «Будівельник»;

- з 07 травня 1991 року по 18 травня 1995 року - працював електрозварником третього розряду в Колективному підприємстві «Виробничо-будівельна фірма «МЖКБУД».

Відповідно до розрахунку стажу ОСОБА_1 , форма РС-право, період з 01 вересня 1982 року по 17 липня 1983 року зараховано до страхового стажу позивача «Навчання у вищих/середн.НЗ», період з 18 листопада 1983 року по 31 жовтня 1986 року зараховано до страхового стажу «Військова служба строкова», періоди роботи позивача з 01 вересня 1982 року по 17 липня 1983 року, з 01 грудня 1986 року по 22 жовтня 1990 року, з 13 листопада 1990 року по 07 травня 1991 року, з 08 травня 1991 року по 18 травня 1995 року зараховано виключно до загального страхового стажу. Страховий стаж позивача зараховано по 02 травня 2022 року включно та складає 29 років 00 місяців 25 днів.

Спірним питанням даної адміністративної справи є правомірність дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови позивачу призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Вважаючи відмову у призначенні пенсії протиправною позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ з урахуванням Рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV

Записи трудової книжки позивача виконані без перекреслень, виправлень, чітким прописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця, тобто, здійснені відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58. При цьому, докази, які б спростовували факт роботи позивача повний робочий день у шкідливих умовах праці та інших доказів, які підтверджували б не виконання позивачем роботи за зазначеною професією у спірні періоди відповідачами до суду не надано, а відповідач-2 в порядку частини третьої статті 44 Закону № 1058-ІV, мав повноваження перевірити інформацію, що зазначена в наданих заявником документах

Натомість, відповідач вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, оскільки на момент звернення, позивачем не підтверджено довідками пільговий характер роботи, а суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та дав їм неналежну оцінку, у результаті чого прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Статтею 9 Закону №1058-IV, встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 44 Закону №1058-IV, визначено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Пунктом 2 Перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, з 01 січня 2004 року таким законом є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», а оскільки і Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і Закон України «Про пенсійне забезпечення» регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні за загальним правилом мають норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», такого, що прийнятий пізніше у часі, а норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції від 02 березня 2015 року № 213-VIII), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менш 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII, який набув чинності з 01 квітня 2015 року, пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», збільшилась кількість необхідного страхового стажу з 25 років до 30 років для чоловіків.

За приписами пункту 2 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення». У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом. Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону. Виплата пенсій особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів «в» - «е» та «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів Пенсійного фонду, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Таким чином, навіть, після набуття чинності нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» правила призначення пенсій за Списком №2 регламентувались пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності нормами Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII (11 жовтня 2017 року), яким текст Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» був доповнений, зокрема, статті 114, згідно з частиною першою якої, право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII, у новій редакції був викладений пункт 2 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де зазначалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII, на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01 жовтня 2017 року.

Отже, як доцільно зауважив суд першої інстанції, з 01 жовтня 2017 року правила призначення пенсій за Списком №2 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Закону України від 02 березня 2015 року №213-VIII та пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII. Втім, правила вказаних законів є ідентичними.

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 «У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII».

Пунктом 1 резолютивної частини рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020, стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України, застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах…».

Таким чином, з дати набрання чинності вказаного рішення Конституційного Суду України - 23 січня 2020 року в Україні існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до Закону України від 02 березня 2015 року №213-VIII та пункт 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII.

Відносно позивача правила зазначених законів містять розбіжність у величині показника страхового стажу, який становить 25 років за пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до Закону України від 02 березня 2015 року №213-VIII, та 30 років за пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII.

На переконання колегії суддів, обрані відповідачем у даному випадку мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення, не враховували правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету, адже є діючими одночасно два закони, котрі відносно позивача містять різні правила призначення пенсії за Списком №2 стосовно параметру вікового цензу, при цьому, на думку суду, у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ з урахуванням Рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV, є цілком обґрунтованим та правильним.

Також, не є спірним питанням у справі наявність у позивача загального страхового стажу, на дату звернення із заявою від 18 травня 2022 року про призначення пенсії, у розмірі 29 років 00 місяців 25 днів.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно із частиною третьою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується також, зокрема, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Положеннями статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (зі змінами) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №637).

Положеннями статті 62 Закону № 1788-XII та пункту 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно абзацу 1 пункту 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Разом із цим, Порядок № 637, застосовується в разі коли відсутня трудова книжка, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Водночас, використання норм Постанови №637 шляхом надання уточнюючих довідок про підтвердження спеціального стажу (у тому числі й зайнятості позивача протягом повного робочого дня на пільгових роботах), має місце лише у разі відсутності в трудовій книжці/або відповідних записах до неї відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників.

У оскаржуваному рішенні відповідачем-2 не зазначено конкретних періодів трудової діяльності позивача та підстав їх не зарахування до пільгового страхового стажу за Списком №2, проте, містяться посилання на постанову «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12 серпня 1993 року №637 щодо надання уточнюючих довідок, на що суд зазначає наступне.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за №1451/11731, встановлено, що при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. При цьому, до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Списки №1, 2 затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173 застосовуються до пільгової роботи до 31 грудня 1991 року; якщо пільгова робота продовжується після 01 січня 1992 року (або тільки почалася після цієї дати), але не більше як до 11 березня 1994 року, - застосовуються Списки №1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року №10; якщо пільгова робота продовжується після 11 березня 1994 року (або тільки почалась після цієї дати), але не більше як до 16 січня 2003 року, - застосовуються Списки №1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року №162; після 16 січня 2003 року та до 03 серпня 2016 року, - застосовуються Списки №1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року №36; з 03 серпня 2016 року, - застосовуються Списки №1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року №461.

Професія електрозварника віднесена до професій і посад із важкими умовами праці, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах відповідно до розділу ХХХІІ Списку №2 виробництв, цехів, професій і посад із важкими умовами праці, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах, затвердженому постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173.

Професія електрозварника ручного зварювання віднесена до професій і посад із важкими умовами праці, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах відповідно до Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженому постановою Кабінету Міністрів СРСР №10 від 26 січня 1991 року (розділ ХХХІІІ «Загальні професії» позиція 906 «Електрозварники ручного зварювання»); Списку №2, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №162 від 11 березня 1994 року (розділ ХХХІІІ «Загальні професії» позиція 906 «Електрозварники ручного зварювання»).

Отже, як доцільно зазначив суд першої інстанції, професія електрозварника та електрозварника ручного зварювання внесена до Списку №2 та, відповідно до пункту 3 Порядку №383, до пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Як було встановлено судом, відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 22 серпня 1983 року позивач: з 01 вересня 1982 року по 17 липня 1983 року - навчався в СПТУ №26 м. Києва; з 19 липня 1983 року по 18 листопада 1983 року - працював електрозварником третього розряду в СБМУ-5 тресту «Київпідземшляхбуд №2»; з 18 листопада 1983 року по 31 жовтня 1986 року - проходив службу в лавах Радянської Армії; з 01 грудня 1986 року по 22 жовтня 1990 року - працював електрозварником третього розряду в СБМУ-5 тресту «Київпідземшляхбуд №2»; з 13 листопада 1990 року по 07 травня 1991 року - працював електрозварником третього розряду в МЖК в «Будівельник»; з 07 травня 1991 року по 18 травня 1995 року - працював електрозварником третього розряду в Колективному підприємстві «Виробничо-будівельна фірма «МЖКБУД».

На додачу, записи трудової книжки позивача виконані без перекреслень, виправлень, чітким прописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця, тобто, здійснені відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58.

При цьому, докази, які б спростовували факт роботи позивача повний робочий день у шкідливих умовах праці та інших доказів, які підтверджували б не виконання позивачем роботи за зазначеною професією у спірні періоди відповідачами до суду не надано, хоча відповідач-2 в порядку частини третьої статті 44 Закону № 1058-ІV, мав повноваження перевірити інформацію, що зазначена в наданих заявником документах.

До того ж, жодних доводів та/або належних та допустимих доказів на їх підтвердження щодо вчинення відповідачем-2 дій в межах наведених повноважень у законодавчо встановлений спосіб з метою отримання відомостей, необхідних для виконання ним функцій, передбачених зазначеними нормами пенсійного законодавства, останнім суду не наведено та не надано.

На переконання колегії суддів, при зверненні із заявою від 18 травня 2022 року про призначення пенсії за віком, позивачем було надано достатньо доказів, які підтверджують його пільговий характер роботи за періоди з 19 липня 1983 року по 18 листопада 1983 року, який складає 04 місяця, з 01 грудня 1986 року по 22 жовтня 1990 року, який складає 03 роки 10 місяців 22 дні, з 13 листопада 1990 року по 07 травня 1991 року, який складає 05 місяців 25 днів, з 07 травня 1991 року по 18 травня 1995 року, який складає 04 роки 0 місяців 11 днів, 07 травня 1991 року не підлягає подвійному зарахуванню до страхового стажу, що надає право на включення вищевказаних періодів роботи до пільгового стажу за Списком №2.

Матеріалами справи підтверджено, що перерва між днем закінчення позивачем навчання в СПТУ №26 м. Києва за професією «зварника ручної дугової зварки», що підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 від 17 липня 1983 року, та днем прийняття на роботу за здобутою професію електрозварника складає два дні.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку і про наявність у позивача права на врахування періоду навчання в СПТУ №26 м. Києва з 01 вересня 1982 року по 17 липня 1983 року, який складає 10 місяців 17 днів, до пільгового страхового стажу за Списком №2.

Крім того, до спеціального стажу позивача, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, підлягає зарахуванню також період служби позивача в Радянській Армії з 18 листопада 1983 року по 31 жовтня 1986 року, який складає 02 роки 11 місяців 13 днів, оскільки 18 листопада 1983 року не підлягає подвійному зарахуванню до страхового стажу.

Як вбачається з матеріалів справи, в період проходження позивачем військової служби з 18 листопада 1983 року по 31 жовтня 1986 року діяло Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затверджене постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року №590 (далі по тексту - Положення №590).

Підпунктом «к» частини першої пункту 109 Положення №590, передбачено, що крім роботи в якості робочого або службовця в загальний стаж роботи зараховується також служба в складі Збройних сил СРСР.

Відповідно до записів в трудовій книжці, позивач з 19 липня 1983 року працював електрозварником третього розряду в СБМУ-5 тресту «Київпідземшляхбуд №2», з 18 листопада 1983 року звільнено у зв`язку із призовом на військову службу, та з 01 грудня 1986 року прийнято на цю ж посаду після служби в Радянській Армії.

Періоди роботи з 19 липня 1983 року по 18 листопада 1983 року, з 01 грудня 1986 року по 22 жовтня 1990 року, з 13 листопада 1990 року по 07 травня 1991 року, з 07 травня 1991 року по 18 травня 1995 року, мають бути зараховані до пільгового страхового стажу позивача.

Таким чином, період строкової військової служби також має бути прирівняний до роботи, яка передувала зазначеному періоду та зарахований до спеціального стажу позивача, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Отже, пільговий стаж роботи позивача, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, становить 12 років 06 місяців 28 днів, а не 12 років 07 місяців, як помилково розраховано позивачем. Матеріалами справи підтверджено, що стаж роботи позивача за періоди з 01 вересня 1982 року по 17 липня 1983 року, з 19 липня 1983 року по 18 листопада 1983 року, з 18 листопада 1983 року по 31 жовтня 1986 року, з 01 грудня 1986 року по 22 жовтня 1990 року, з 13 листопада 1990 року по 07 травня 1991 року, з 07 травня 1991 року по 18 травня 1995 року відносяться до Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України. Відтак, пільговий стаж роботи позивача за Списком №2 становить більше 12 років 6 місяців.

Ураховуючи, що позивач на час звернення із заявою від 18 травня 2022 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах досяг 55 років, мав страховий стаж роботи більше 25 років, та пільговий стаж роботи - більше 12 років 6 місяців, з урахуванням спірних періодів, тому відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», суд дійшов висновку, що він має право на пенсію, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 справа №1-5/2018(746/15) від 23 січня 2020 року.

Колегія суддів вважає, що рішення відповідача-2, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, №9 від 25 травня 2022 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 прийнято без дотримання положень статті 2 КАС України та статті 46 Конституції України, отже, є протиправним та підлягає скасуванню, а права позивача підлягають відновленню, шляхом зарахування до пільгового страхового стажу позивача за Списком №2 безпідставно незараховані періоди його трудової діяльності та зобов`язання призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 року, з 18 травня 2022 року (всі вимоги виконано, наявність свободи розсуду у пенсійного орагу у цьому випадку відсутня).

Зі змісту ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Є.О. Сорочко

Я.М. Василенко