Справа № 420/16647/25
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2025-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні особою без громадянства від 2 жовтня 2024 р. № 23394.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звернувся до органу ДМС із заявою про визнання його особою без громадянства, проте спірним рішенням йому цьому відмовлено. В оспорюваному рішенні підставою для його прийняття вказано абзац 3 частини 3 статті 6-1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Відповідно до вказаної норми, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, приймає рішення про відмову у визнанні особою без громадянства у разі, якщо: особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, свідомо подала недійсні (крім документів, що стали недійсними у зв`язку із закінченням строку їх дії), підроблені документи або повідомила про себе неправдиві відомості щодо обставин, які впливають на визначення її статусу. Вказане було підтверджено відповідачем в листі №8.1-5352/2-25 від 16.05.2025р. на адресу представника позивача, згідно з яким, підставою для прийняття вказаного рішення слугували інформація, надана ОСОБА_1 щодо неналежності його до громадянства російської федерації, а також довідка про відсутність громадянства російської федерації від 20.04.2023 №894903861, видана Генеральним консульством Російської Федерації в Стамбулі (Туреччина), дійсність яких не знайшла свого підтвердження. Разом з тим, вказані підстави для відмови позивачу відсутні. Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України та був документований свідоцтвом про народження. Батьком позивача є ОСОБА_2 , чеченець, громадянин РФ, матір`ю позивача є ОСОБА_3 , чеченка, громадянка РФ. Разом з тим, наявність в обох батьків громадянства російської федерації відповідно до Закону України "Про громадянство", не свідчить обов`язково про виникнення у народженої особи громадянства Російської Федерації. Позивач отримав базову загальну середню освіту в навчальному закладі - Одеську загальноосвітню школу №38 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, що підтверджується копією відповідного свідоцтва від 9.06.2016р. У період з 2016 по 2019 рік позивач навчався в Одеському професійно-технічному училищі машинобудування, але вимушений був залишити навчання у зв`язку з доглядом за батьком. З 20 березня 2022 року та до цього часу позивач проходить службу у складі Міжнародного миротворчого батальйону імені Джохара Дудаєва, що дислокується на базі військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, що підтверджується довідкою від 28.04.2025р. №701951. Позивач не звертався до органів влади Російської Федерації з заявою про отримання громадянства та не отримував його. Під час подання звернення до відповідача про надання йому статусу особи без громадянства, позивачем було надано довідку про відсутність громадянства Російської Федерації №894903861 від 20.04.2023р., видану Генеральним консульством РФ в Стамбулі (Туреччина), відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народжений в Україні, місто Одеса, не набував громадянства РФ та громадянином РФ не є. Будь-які документи, які спростовують вказане або свідчать про набуття позивачем громадянства РФ, відсутні. Враховуючи наведене, відповідач не має підстав стверджувати, що інформація, надана ОСОБА_1 щодо неналежності його до громадянства російської федерації, а також довідка про відсутність громадянства російської федерації від 20.04.2023р. №894903861 є неналежними доказами відсутності громадянства РФ у позивача. Відповідачем не наведено жодних обставин, за яких він вважає надану інформацію та довідку недійсними, підробленими або такими, що містять неправдиві відомості щодо обставин, які впливають на визначення статусу позивача.

Ухвалою судді від 02.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

18.06.2025 до суду від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що в ході розгляду матеріалів справи встановлено, що мати заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою російської федерації та документована паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_2 , виданим 16.04.2018 строком дії до 16.04.2028. Також встановлено, що громадянка російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 , виданою 10.06.2019 строком дії до 07.06.2029, відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію" № 2491-III від 07.06.2001. Рідна сестра заявника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою російської федерації та документована паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_4 , виданим 04.10.2017 строком дії до 04.10.2027, також документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 13.03.2018. Рідний брат заявника - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянином російської федерації та документований паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_6 , виданим 23.04.2018 строком дії до 23.04.2028, також документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_7 від 20.07.2022 строком дії до 19.07.2032. Одночасно установлено, що статтею 14 (Громадянство дітей, батьки яких є громадянами російської федерації) Закону російської федерації від 28.11.1991 № 1948- 1 (із змінами, внесеними Законом російської федерації від 17.06.1993 № 5206-І), який діяв на дату народження заявника, передбачено, що дитина, батьки якої на момент її народження перебувають у громадянстві російської федерації, є громадянином російської федерації незалежно від місця народження. У заяві про надання дозволу на імміграцію матері ОСОБА_2 громадянки російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поданої до відділу ГІРФО ГУМВС України в Одеській області 10.12.2008, у графі «Відомості про дітей до 16 років, які проживають разом із заявником» зазначено, зокрема, сина « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця м. Одеса, громадянина російської федерації» (копія заяви від 10.12.2008 додається). На підставі цієї зави відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області 13.04.2009 прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію № НОМЕР_8 громадянці російської федерації ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям: громадянам російської федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , строком дії до 13.04.2010. Протягом строку дії дозволу на імміграцію законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання до органу ГІРФО за місцем проживання не звертався.

20.06.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою жодні дії батьків позивача не можуть обмежувати або скасовувати обсяг прав повнолітньої особи. При поданні заяви про надання дозволу на імміграцію мати позивача могла зазначати ту інформацію, яку вважала за потрібне та в якій була впевнена. Разом з тим, подібні заяви не впливають (не встановлюють, не змінюють та не скасовують) на громадянство дитини та не зобов`язують її діяти відповідно до заяви, поданої одним з батьків коли позивачу було 9 років. Позивач дійсно не виїжджав за межі України жодного разу, оскільки, народившись в Україні, мав лише свідоцтво про народження, яке само по собі не встановлює та не визначає громадянство. Разом з тим, довідку про відсутність громадянства російської федерації від 20.04.2023 №894903861 отримала мати та надала її позивачу для подальшого використання. За українським законодавством вручення документу іншій особі для передання власнику не є обставиною, яка робить документ недійсним. При цьому наголошує на неможливості органу державної влади України застосовувати, аналізувати чи наводити як аргумент, законодавство рф. Позивач не може нести відповідальності за підготовку та оформлення документу в частині правильності ПІБ особи, яка видає документ. Хто з технічних працівників консульства і яким чином допустив помилку, позивачу не відомо. При цьому наявність технічних описок, які не спотворюють зміст самого документу, не може свідчити про недійсність документу, яким встановлюється відсутність громадянства. Крім того, як на доказ відсутності документів, які підтверджують громадянство рф ОСОБА_1 свідчить та обставина, що він протягом свого життя жодного разу не виїжджав та не міг виїжджати за межі України, тим більше - відвідувати рф. Таким чином відомості, які містяться в довідці є правдивими. Як вбачається з листа СЗР України від 13.02.2024р. №8/1/1100/П, автор зазначає про неможливість встановити через наявні можливості факти видачі довідок про відсутність громадянства дипустановами рф. Просить суд звернути увагу на відсутність категоричних тверджень СЗР України про неможливість видання такої довідки, що свідчить про припущення з боку відповідача при прийнятті оспорюваного рішення. Та обставина, що розвідувальним органом не було встановлено, чи дійсно органами рф видавалась така довідка, має трактуватись виключно на користь позивача як аргумент, який не спростовує дійсності наведеної в довідці інформації.

30.06.2025 до суду від Державної міграційної служби України надійшли заперечення.

01.08.2025 до суду від Державної міграційної служби України надійшли додаткові пояснення, згідно з якими до позовної заяви представник позивача долучив в якості доказу довідку від 28.04.2025 № 701951 (ІНФОРМАЦІЯ_7 ) про те, що позивач проходить службу у складі зазначеного підрозділу. ДМС направлено запит до Міністерства оборони України за вихідним № 8.1-5866/2-25 від 30.05.2025 з проханням повідомити чи підтверджує вищевказана довідка факт проходження позивачем служби в підрозділах Збройних Сил України, у тому числі підрозділах територіальної оборони, добровольчих формувань територіальних громад. 10.07.2025 ДМС отримана відповідь від Міністерства оборони України (№ 765/5/13044 від 11.06.2025) за вхідним № 22534-25, в якій зазначено, що згідно облікових даних позивач військову службу у Сухопутних військах Збройних Сил України не проходить та не проходив. Таким чином, довідка № 701951 від 28.04.2025 не може вважатися допустимим доказом в розумінні вимог статей 73-75 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, що довідка надана позивачем не містить підпису, не відноситься до переліку документів, котрі подаються до заяви про визнання особою без громадянства, вона не спростовує неналежність до громадянства російської федерації, тобто не створює будь яких юридичних наслідків.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженець м. Одеса (свідоцтво про народження серії НОМЕР_9 , видане 21.04.1999 відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської райадміністрації Одеської області), подано до відділу централізованого оформлення документів № 1 Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 26.10.2023 заяву про визнання особою без громадянства.

За результатами розгляду вказаної заяви та аналізу усіх повідомлених заявником фактів та наданих ним документів, а також інформації та документів, отриманих у ході здійснення перевірочних заходів по заяві ОСОБА_1 про визнання особою без громадянства, міграційний орган дійшов висновку, що заявник повідомив про себе свідомо неправдиві відомості та надав недійсні документи, а саме: свідомо повідомив про себе неправдиві відомості щодо неналежності до громадянства російської федерації, та надав довідку про це, дійсність якої не підтверджена, у зв`язку із чим прийняв рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні особою без громадянства від 2 жовтня 2024 р. № 23394.

Позивач, вважаючи, що зазначена відповідачем підстава, зокрема абзац 3 частини 3 статті 6-1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", для прийняття оспорюваного рішення є протиправною, просить суд зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання позивачу статусу особи без громадянства.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, відповідно до свідоцтва про народження матір заявника - ОСОБА_3 , та батько - ОСОБА_2 , де в графі громадянство батьків зазначено, що вони є громадянами російської федерації.

В ході розгляду матеріалів справи органом ДМС встановлено, що мати заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою російської федерації та документована паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_2 , виданим 16.04.2018 строком дії до 16.04.2028. Також встановлено, що громадянка російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 , виданою 10.06.2019 строком дії до 07.06.2029, відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію" № 2491-III від 07.06.2001.

Рідна сестра заявника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою російської федерації та документована паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_4 , виданим 04.10.2017 строком дії до 04.10.2027, також документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 13.03.2018.

Рідний брат заявника - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянином російської федерації та документований паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_6 , виданим 23.04.2018 строком дії до 23.04.2028, також документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_7 від 20.07.2022 строком дії до 19.07.2032.

Одночасно установлено, що статтею 14 (Громадянство дітей, батьки яких є громадянами російської федерації) Закону російської федерації від 28.11.1991 № 1948- 1 (із змінами, внесеними Законом російської федерації від 17.06.1993 № 5206-І), який діяв на дату народження заявника, передбачено, що дитина, батьки якої на момент її народження перебувають у громадянстві російської федерації, є громадянином російської федерації незалежно від місця народження.

У заяві про надання дозволу на імміграцію матері ОСОБА_2 громадянки російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поданої до відділу ГІРФО ГУМВС України в Одеській області 10.12.2008, у графі «Відомості про дітей до 16 років, які проживають разом із заявником» зазначено, зокрема, сина « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця м. Одеса, громадянина російської федерації».

На підставі цієї зави відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області 13.04.2009 прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію № НОМЕР_8 громадянці російської федерації ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям: громадянам російської федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , строком дії до 13.04.2010. Протягом строку дії дозволу на імміграцію законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання до органу ГІРФО за місцем проживання не звертався.

Крім того, на виконання вимог абзацу 4 пункту 25 Порядку № 317, ДМС було направлено запит від 07.11.2023 № 8010.6.2-42511/8010.6-23 до Адміністрації Державної прикордонної служби України з метою проведення відповідно до її повноважень перевірки щодо виявлення осіб, яких не може бути визнано особами без громадянства у зв`язку з наявністю підстав, визначених частиною третьою статті 61 Закону № 3773-VI.

Зважаючи на наявність зазначених вище юридичних підстав вважати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця м. Одеса, громадянином російської федерації, ним при подачі документів було надано довідку від 20.04.2023 № 894903861, видану Генеральним консульством російської федерації в Стамбулі (Туреччина), про те, що він не є громадянином російської федерації.

Зважаючи на те, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану, у ДМС відсутня будь-яка можливість отримати іншу інформацію від компетентних органів держави-агресора про ОСОБА_1 .

Разом з цим, з урахуванням інформації, наявної у відкритих джерелах, в ДМС виникли сумніви щодо справжності зазначеної довідки.

Аналізом вивчення довідки та беручи до уваги пункт 2 статті 32 Закону російської федерації від 31.05.2002 № 62-Ф3 «Про громадянство російської федерації» (у редакції від 28.12.2022), в якому зазначено, що заяви по питанню громадянства російської федерації подаються заявником особисто, та відсутності інформації про те, що заявником здійснювався виїзд за межі України на момент оформлення зазначеної довідки, у зв`язку із розбіжностями пояснень заявника із вимогами зазначеного Закону російської федерації «Про громадянство російської федерації», ДМС було направлено запит до Служби зовнішньої розвідки України від 23.01.2024 № 8.1-740/2- 24 щодо дійсності зазначеної довідки, виданої Генеральним консульством російської федерації в Стамбулі.

Листом Служби зовнішньої розвідки України від 13.02.2024 №8/1/1100/П повідомлено, що особа-підписант довідки про відсутність громадянства російської федерації, виданої ОСОБА_1 , третій секретар ОСОБА_7 у штаті згаданої дипломатичної установи російської федерації не перебував та не перебуває. Натомість, посаду третього секретаря Генерального консульства російської федерації в Стамбулі наразі обіймає ОСОБА_7 .

Крім того, Службою зовнішньої розвідки України не були встановлені факти видачі Генеральним консульством російської федерації у Стамбулі та іншими російськими дипломатичними установами в Туреччині довідок особам, які не перебувають або не перебували в громадянстві російської федерації.

Також зазначеним листом Служби зовнішньої розвідки України направлено до ДМС зразок підпису ОСОБА_7 для проведення відповідного аналізу.

Таким чином установлено, що ОСОБА_1 надав довідку про неналежність до громадянства російської федерації, дійсність якої не підтверджена.

На підставі аналізу наведених заявником фактів та наданих ним документів, а також інформації та документів, отриманих у ході здійснення перевірочних заходів по заяві ОСОБА_1 про визнання особою без громадянства, дійшов висновку, що заявник повідомив про себе свідомо неправдиві відомості та надав недійсні документи, а саме: свідомо повідомив про себе неправдиві відомості щодо неналежності до громадянства російської федерації, та надав довідку про це, дійсність якої не підтверджена, у зв`язку із чим прийняв спірне рішення.

В розумінні статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон №3773-VI) особа без громадянства - особа, яка не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону.

Частинами 22, 23 статті 4 визначено, що особа, яка не може отримати паспортний документ у зв`язку з тим, що вона не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону, має право звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про визнання особою без громадянства, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України.

Особи, яких визнано особами без громадянства в порядку, встановленому цим Законом, та які отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах, на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Положеннями статті 6-1 Закону №3773-VI передбачено, що заява про визнання особою без громадянства подається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, повнолітньою дієздатною особою.

Відомості про дитину наводяться в заяві одного з її законних представників. Заява про визнання дитини, розлученої із сім`єю, особою без громадянства подається одним з її законних представників. Заява про визнання недієздатної особи особою без громадянства подається її законним представником, про що уповноважена особа центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, робить на заяві відповідний напис. Якщо особа не може власноручно скласти заяву про визнання особою без громадянства у зв`язку з неписьменністю або фізичними вадами, заява на її прохання складається уповноваженою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про що на заяві робиться відповідний напис.

Разом із заявою подається документ, що посвідчує особу, або документ, що надає право на в`їзд або виїзд з держави, виданий іноземною державою (за наявності), документ, що засвідчує факт неперебування у громадянстві іншої держави (за наявності), або інший документ, що підтверджує інформацію, викладену в заяві. У разі відсутності в особи, яка подає заяву про визнання особою без громадянства, вищезазначених документів за її письмовою згодою проводиться опитування родичів, сусідів або інших осіб (не менше трьох), які можуть підтвердити факти, викладені в заяві.

Особа, яка подає заяву про визнання особою без громадянства, має право на співбесіду з уповноваженими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Особа, яка подає заяву про визнання особою без громадянства, зобов`язана співпрацювати з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, з`являтися на співбесіди, надавати докази для визнання її особою без громадянства.

Особі, яка подає заяву про визнання особою без громадянства та не володіє українською мовою, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, безоплатно забезпечує перекладача з мови, якою володіє така особа, а також письмовий переклад її документів.

Особа під час подання заяви про визнання особою без громадянства надає свої біометричні дані для їх фіксації.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом шести місяців з дня подання заяви про визнання особою без громадянства на підставі всієї наявної інформації і документів приймає рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства. Строк розгляду такої заяви може бути подовжений уповноваженою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, до 12 місяців.

Під час розгляду заяви про визнання особою без громадянства центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, вживає необхідних заходів для збору інформації з місця народження такої особи, країн або місць її попереднього постійного та довгострокового проживання, а також з країни, громадянство якої мають члени її сім`ї.

Протягом строку розгляду заяви про визнання особою без громадянства особа вважається такою, яка тимчасово перебуває на території України на законних підставах. Для підтвердження цього особі видається довідка встановленого зразка про звернення за визнанням особою без громадянства.

Якщо під час процедури визнання особою без громадянства з`ясуються обставини, що можуть свідчити про наявність умов для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", розгляд заяви про визнання особою без громадянства зупиняється до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Залежно від результатів розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, розгляд заяви про визнання особою без громадянства поновлюється або припиняється.

Якщо під час процедури визнання особою без громадянства з`ясуються обставини, що можуть свідчити про належність особи до громадянства України відповідно до Закону України "Про громадянство України", розгляд заяви про визнання особою без громадянства зупиняється до завершення перевірки належності до громадянства України. Залежно від результатів такої перевірки розгляд заяви про визнання особою без громадянства поновлюється або припиняється.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, приймає рішення про відмову у визнанні особою без громадянства у разі, якщо:

особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, є громадянином України або іншої держави за умови, що її громадянство було визнано компетентним органом цієї держави та заявник був документований відповідно до законодавства цієї держави;

особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, свідомо подала недійсні (крім документів, що стали недійсними у зв`язку із закінченням строку їх дії), підроблені документи або повідомила про себе неправдиві відомості щодо обставин, які впливають на визначення її статусу;

особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства, як це визначено міжнародними актами, розробленими з метою недопущення таких злочинів, або скоїла тяжкий злочин неполітичного характеру поза межами країни проживання до того, як вона була допущена у цю країну, або є винною у вчиненні діянь, що суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй.

Після прийняття рішення про відмову у визнанні особою без громадянства протягом трьох робочих днів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, направляє особі, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, або її законному представнику повідомлення про це із зазначенням підстави відмови відповідно до цього Закону та роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Рішення про відмову у визнанні особою без громадянства може бути оскаржено особою, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, або її законним представником до адміністративного суду протягом 20 робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову у визнанні особою без громадянства.

У разі якщо особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, скористалася правом на оскарження, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, подовжує строк дії її довідки про звернення за визнанням особою без громадянства на час до остаточного розгляду її заяви.

У разі якщо особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, не скористалася правом на оскарження, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, вилучає у неї довідку про звернення за визнанням особою без громадянства, повертає їй оригінали документів, поданих разом із заявою про визнання особою без громадянства (за наявності), та вирішує питання про добровільне або примусове повернення чи примусове видворення.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, веде облік осіб, які звернулися із заявою про визнання особою без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про визнання або про відмову у визнанні особою без громадянства та про скасування рішення про визнання особою без громадянства, а також осіб без громадянства, яким видані посвідки на постійне чи тимчасове проживання та посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон відповідно до вимог Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус".

Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства, зразки заяви про визнання особою без громадянства, довідки про звернення за визнанням особою без громадянства встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 24 березня 2021 року №317 затверджено Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства (далі - Порядок №317) (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою).

Пунктом 2 даного Порядку визначено, що право на звернення із заявою про визнання особою без громадянства має особа, яка не може отримати паспортний документ у зв`язку з тим, що вона не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України.

Відповідно до пункту 20 Порядку №317, разом із заявою про визнання особою без громадянства особа подає документ, що посвідчує особу, або документ, що надає право на в`їзд або виїзд з держави, виданий іноземною державою (за наявності), документ, що засвідчує факт неперебування у громадянстві іншої держави, строк дії якого закінчився (за наявності), або інший документ, що підтверджує інформацію, викладену в заяві (документи, що підтверджують факт народження особи, перебування її у шлюбі, наявність дітей, навчання в освітньому закладі України або іншої держави, паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, документи про роботу, отримання на території України медичної допомоги, про місце проживання, про право власності на житло або інші об`єкти нерухомості в Україні, довідки, видані органами місцевого самоврядування або державними органами, довідки з посольств іноземних держав або місць попереднього постійного та довгострокового проживання особи, а також з держав, громадянство яких мають члени її сім`ї, тощо).

У разі коли документи подаються законним представником особи, разом з ними подається документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника.

У разі відсутності у особи, яка подає заяву про визнання особою без громадянства, зазначених документів та/або документів з фотокарткою (для особи, яка досягла 18-річного віку) за її письмовою згодою проводиться опитування родичів, сусідів або інших осіб (не менше трьох), які можуть підтвердити факти, викладені в заяві, та/або впізнати особу за фотокарткою.

Перелік таких осіб надається особою, яка звернулася із заявою про визнання особою без громадянства, або встановлюється працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС за результатами розгляду поданих особою документів із урахуванням її місця проживання, навчання, родинних та соціальних зв`язків тощо.

Опитування осіб повинно бути проведене територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС не пізніше ніж протягом 14 робочих днів з дати подання заяви про визнання особою без громадянства.

Персональні дані особи, що опитується, підтверджуються документами, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, або паспортним документом іноземця або особи без громадянства. Опитаними можуть бути тільки ті іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України.

Результати опитування особи щодо підтвердження фактів, викладених в заяві про визнання особою без громадянства, письмово фіксуються працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС у вигляді пояснення, засвідчуються підписом особи, що була опитана, та працівника територіального органу/територіального підрозділу ДМС та зберігаються у справі про визнання особою без громадянства. Під час опитування працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС можуть задаватися особі уточнюючі питання, які мають істотне значення для вирішення питання щодо визнання особою без громадянства.

За результатами свідчень кожної особи, яка брала участь у впізнанні особи за фотокарткою, складається окремий акт впізнання особи за формою згідно з додатком 2, який враховується під час ідентифікації та/або встановлення особи.

Згідно пункту 25 Порядку №317, у ході перевірки поданих документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС формує матеріали справи у паперовій формі, перевіряє справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у межах своїх повноважень з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для прийняття рішення про визнання особою без громадянства.

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, до якого було подано заяву про визнання особою без громадянства, здійснює ідентифікацію особи на підставі даних, отриманих з баз даних Єдиного державного демографічного реєстру та відомчої інформаційної системи ДМС.

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, до якого було подано заяву про визнання особою без громадянства, не пізніше ніж протягом тижня з дати подання такої заяви проводить перевірку заявника за даними обліку територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, у тому числі щодо належності до громадянства України, шляхом надсилання відповідних запитів. Відповідь на такі запити повинна надаватися територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС не пізніше ніж протягом 10 робочих днів з моменту отримання відповідного запиту.

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, до якого було подано заяву про визнання особою без громадянства, надсилає не пізніше ніж протягом двох тижнів з дати подання такої заяви відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів Служби безпеки, Адміністрації Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи Служби безпеки проводять відповідно до своїх повноважень у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яких не може бути визнано особами без громадянства у зв`язку з наявністю підстав, визначених частиною третьою статті 6-1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Строк перевірки може бути продовжений, але не більш як на один місяць.

Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС отримує інформацію про особу, яка звернулася із заявою про визнання особою без громадянства, від Адміністрації Держприкордонслужби у межах її повноважень.

Пунктом 26 Порядку №317 визначено, що під час розгляду заяви про визнання особою без громадянства працівник територіального органу/територіального підрозділу, структурного підрозділу ДМС вживає необхідних заходів для збору інформації з місця народження такої особи, держав або місць її попереднього постійного та довгострокового проживання, а також з держави, громадянство якої мають члени її сім`ї.

У разі необхідності отримання більш детальної інформації про особу, яка звернулася із заявою про визнання особою без громадянства, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС може ініціювати перевірку відомостей, викладених у такій заяві, шляхом відвідування заявника за місцем проживання та опитування осіб, які можуть підтвердити або спростувати інформацію, надану заявником.

У разі коли особою надані довідки про неналежність до громадянства держав її попереднього постійного та довгострокового проживання, а також з держави, громадянство якої мають члени її сім`ї, до органів видачі таких довідок надсилаються запити щодо підтвердження факту видачі цих довідок.

У разі коли особою не надані довідки про неналежність до громадянства держав її попереднього постійного та довгострокового проживання та/або з держави, громадянство якої мають члени її сім`ї, працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС надсилається відповідний запит дипломатичним представництвам або консульським установам (далі - іноземні представництва) цих держав із проханням надати відповідь на запит протягом одного місяця.

У разі неотримання відповіді на такий запит від іноземних представництв протягом двох місяців повторний запит до іноземного представництва надсилається працівником структурного підрозділу ДМС. У разі неотримання відповіді на повторний запит протягом двох місяців з моменту його надсилання працівником структурного підрозділу ДМС надсилається запит іноземному представництву втретє.

У разі коли після третього такого запиту не надходить відповіді від іноземного представництва, то особа не вважається громадянином цієї держави.

Відповідно до пунктів 27, 29, 30 Порядку №317 перевірка інформації про дату в`їзду на територію України заявника проводиться з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які надається протягом місяця з дня надходження таких запитів.

У разі необхідності одержання відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть такі відомості одержуються в установленому законодавством порядку.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про заявника або дійсності поданих ним документів надсилаються запити відповідним державним органам або їх територіальним органам/територіальним підрозділам, які надають відповідь протягом місяця з дня надходження таких запитів.

Після вжиття заходів, передбачених пунктами 20-28 цього Порядку, які належать до компетенції працівників територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, після отримання відповідей на запити до територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, МВС, органів Національної поліції, регіональних органів Служби безпеки та Адміністрації Держприкордонслужби справа про визнання особою без громадянства із доданими аудіофайлами співбесід надсилається для подальшого розгляду структурному підрозділу ДМС. При цьому справа структурному підрозділу ДМС повинна бути надіслана не пізніше ніж через три місяці з дати приймання документів. Якщо у зазначений строк відповіді на запити не отримані, справа надсилається без таких відповідей, які потім надсилаються структурному підрозділу ДМС окремо.

Працівник структурного підрозділу ДМС перевіряє у місячний строк правильність оформлення документів, що надійшли від територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 6-1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні статусу особи без громадянства відповідно до частини третьої статті 6-1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", у разі потреби надсилає запит до МВС, Національної поліції, Служби безпеки, призначає співбесіду особі, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, а також проводить інші заходи, віднесені до його компетенції відповідно до пункту 26 цього Порядку.

МВС, Національна поліція, Служба безпеки проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, які не мають право на визнання особою без громадянства. Строк розгляду запитів може бути продовжений зазначеними органами, але не більш як на один місяць. Інформація про результати перевірки надсилається ДМС.

Рішення про визнання особою без громадянства приймається уповноваженою особою ДМС за результатами ідентифікації та/або встановлення особи, перевірки поданих нею документів та відсутності підстав для відмови у визнанні особою без громадянства, на підставі обґрунтованого висновку, складеного працівником структурного підрозділу ДМС (п.34 Порядку №317).

Відповідно до пункту 35 Порядку №317 рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства оформляється за формою згідно з додатком 1 засобами відомчої інформаційної системи ДМС, підписується кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи ДМС, при цьому рішення у паперовій формі підписується уповноваженою особою ДМС, скріплюється печаткою ДМС та долучається до матеріалів справи про визнання особою без громадянства.

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, до якого була подана заява про визнання особою без громадянства, створює паперову копію електронного рішення про визнання особою без громадянства шляхом друку з відомчої інформаційної системи ДМС, скріплює її печаткою територіального органу/територіального підрозділу ДМС та видає його під підпис особі без громадянства особисто або її законному представнику.

Зазначений документ з підписом заявника або його законного представника сканується працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС до заяви про визнання особою без громадянства.

Рішення про відмову у визнанні особою без громадянства після підписання уповноваженою особою ДМС сканується працівником структурного підрозділу ДМС із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС до заяви про визнання особою без громадянства та надсилається особі з урахуванням вимог пункту 45 цього Порядку.

Пунктом 44 Порядку №317 визначено, що уповноваженою особою ДМС приймається рішення про відмову у визнанні особою без громадянства у разі, коли:

1) особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, є громадянином України або іншої держави за умови, що її громадянство було визнано компетентним органом цієї держави та заявник був документований відповідно до законодавства цієї держави;

2) особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, свідомо подала недійсні (крім документів, що стали недійсними у зв`язку із закінченням строку їх дії), підроблені документи або повідомила про себе неправдиві відомості щодо обставин, які впливають на визначення її статусу;

3) особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства, як це визначено міжнародними актами, розробленими з метою недопущення таких злочинів, або скоїла тяжкий злочин неполітичного характеру поза межами держави проживання до того, як вона була допущена у цю державу, або є винною у вчиненні діянь, що суперечать цілям і принципам ООН.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у заяві матері позивача, ОСОБА_3 , від 10.12.2008, яка подана до органів ДМС України, вона власноруч вказала, що її син, ОСОБА_1 , є громадянином рф. Цей документ, який був підставою для прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, є офіційним підтвердженням того, що родина розглядала позивача як громадянина рф. Аргументи представника позивача про те, що заяви батьків не можуть впливати на права повнолітньої особи, не спростовують факту, що інформація про громадянство позивача була надана його законним представником і була використана державним органом.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України (КАСУ), належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимість доказів (стаття 74 КАСУ) означає, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Суд критично оцінює довідку від 20.04.2023 № 894903861, видану Генеральним консульством рф в Стамбулі, про відсутність у позивача російського громадянства. Так, наданий відповідачем лист Служби зовнішньої розвідки України від 13.02.2024 № 8/1/1100/П містить інформацію про те, що особа, яка підписала довідку, не перебувала у штаті зазначеної дипломатичної установи. Крім того, СЗР не встановила фактів видачі таких довідок російськими дипломатичними установами в Туреччині особам, які не перебувають у громадянстві рф. Ці обставини ставлять під сумнів достовірність та дійсність наданого позивачем документа. Відповідач, керуючись абзацом 3 частини 3 статті 6-1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", правомірно визнав, що позивач надав недійсний документ та свідомо повідомив неправдиві відомості.

Доводи позивача про неможливість застосування законодавства рф органом державної влади України є безпідставними. Для вирішення питання про набуття чи відсутність громадянства іншої держави, ДМС зобов`язана аналізувати законодавство цієї держави. Такий підхід є частиною стандартної процедури перевірки відповідно до Порядку №317, який вимагає збору інформації з країн, громадянство яких мають члени сім`ї заявника. Висновок ДМС, що позивач набув громадянство рф за народженням, ґрунтується не на припущеннях, а на застосуванні чинного на момент його народження законодавства рф.

Суд також не приймає як належний доказ довідку № 701951 від 28.04.2025 про проходження позивачем служби у ІНФОРМАЦІЯ_7. Згідно з відповіддю Міністерства оборони України (№ 765/5/13044 від 11.06.2025), позивач не проходив і не проходить військову службу у Сухопутних військах ЗСУ. Цей факт підтверджує, що довідка, надана позивачем, не відповідає дійсності.

Аргумент представника позивача щодо того, що технічні помилки в довідці не можуть свідчити про її недійсність, суд відхиляє, оскільки в даному випадку встановлена не просто "технічна описка", а відсутність особи-підписанта у штаті консульства, що підтверджує недійсність документа в цілому. Твердження позивача, що він не може нести відповідальність за оформлення документа, не відповідає вимогам законодавства, адже саме на заявника покладається обов`язок надавати достовірні та дійсні документи для розгляду справи.

Поряд із тим, суд відхиляє аргумент позивача про те, що він ніколи не виїжджав за межі України і не міг отримати громадянство рф, оскільки мав лише свідоцтво про народження. Це твердження є необґрунтованим, оскільки, відповідно до законодавства Російської Федерації, що діяло на момент його народження, набуття громадянства відбувалося автоматично за народженням від батьків-громадян рф, незалежно від місця народження дитини. Таким чином, сам факт невиїзду не спростовує наявності у позивача громадянства іншої держави. Крім того, наявність лише свідоцтва про народження не є доказом відсутності громадянства.

Сукупний аналіз усіх повідомлених позивачем фактів та наданих ним документів, а також інформації та документів, отриманих у ході здійснення перевірочних заходів по заяві ОСОБА_1 про визнання особою без громадянства, дає підстави вважати, що заявник повідомив про себе свідомо неправдиві відомості та надав недійсні документи, а саме: свідомо повідомив про себе неправдиві відомості щодо неналежності до громадянства російської федерації, та надав довідку про це, дійсність якої не підтверджена.

Незважаючи на твердження представника позивача, наявні в справі докази, такі як свідоцтво про народження, інформація про громадянство батьків та заява матері позивача про імміграцію, свідчать про те, що позивач набув російське громадянство за народженням.

Для встановлення статусу особи без громадянства орган ДМС повинен з`ясувати, чи не є особа громадянином будь-якої іншої держави. Це можливо лише через аналіз законодавства відповідної країни (в даному випадку рф) та на підставі документів, виданих її компетентними органами (за наявністю таких).

В даному випадку, не ведеться мова про посилання на закони рф в Україні - йдеться лише про визначення фактів, які підтверджуються правом тієї держави, оскільки сам позивач апелює до довідки, виданої консульством рф - отже, використовує норми і документи рф самостійно.

Щодо тверджень матері позивача в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну слід зазначити, що при умові, коли позивач вважає, що дії його матері не є вирішальними, факт визнання громадянства рф у офіційних документах, а саме в заяві про імміграцію, свідчить про наявність у позивача статусу, що потребує перевірку.

Так, в своїй заяві про надання дозволу на імміграцію мати офіційно задекларувала, що її дитина має громадянство рф - це доказ, наданий законним представником, що має юридичну силу.

На підставі цієї заяви в подальшому було прийняте рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну вказаній особі. Отже, твердження матері позивача - юридично значущий доказ, який підтверджує існування підстав сумніватись у відсутності громадянства рф у позивача. При цьому, позивач не надав жодного документа, який би спростовував цю інформацію.

Також суд не оминає увагою довідку про відсутність громадянства, надану позивачем, яка була визнана недійсною з огляду на висновок Служби зовнішньої розвідки України та порушення процедури її отримання.

Крім того, надана довідка про проходження військової служби також виявилася недостовірною, що ще більше підриває довіру до наданої позивачем інформації. Таким чином, Державна міграційна служба України, діючи в рамках закону, правомірно відмовила позивачу у визнанні його особою без громадянства через надання ним завідомо неправдивих відомостей та недійсних документів.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі "Голдер проти Сполученого Королівства", згідно з якою саме "небезпідставність" доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_10 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ) про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.