Справа № 120/14736/24
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/14736/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук Максим Петрович

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

18 вересня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним рішення про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 12.02.2025 позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 15.10.2024 року № 89 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пільгової пенсії.

Зобов`язав головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 28.08.2024 року, шляхом зарахування до страхового та пільгового стажу періодів працевлаштування з 31.07.2000 року по 31.12.2000 року, 01.01.2001 року по 29.11.2002 року, з 01.12.2002 року по 31.12.2007 року, з 01.01.2008 року по 31.05.2012 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що видані в державах документи, які не мають установленої форми, приймаються на території України за умови прославлення апостиля компетентними органом держави.

Вказує на відсутність у позивачки необхідної кількості страхового стажу роботи. Окрім того зауважує на неможливості врахування періоду працевлаштування в Російській Федерації.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08.10.2024 року позивачка звернулася до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вказану заяву за принципом екстериторіальності було розглянуто головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області.

За результатами розгляду заяви зазначеним територіальним органом Пенсійного фонду прийнято рішення № 89 від 15.10.2024 року про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах, оскільки відсутні необхідний загальний страховий та пільговий стаж роботи, підтверджений в установленому законодавством порядку та належний пенсійний вік.

Зокрема, за доданими до заяви документами до страхового стажу позивачки не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки з 31.07.2000 року по 31.12.2000 року, з 01.01.2001 року по 29.11.2022 року, з 01.12.2002 року по 31.12.2007 року, з 01.01.2008 року по 31.05.2012 року, оскільки при призначенні пенсії, громадянам, які працювали на території РФ стаж можливо зарахувати по 31.12.1991 року. Окрім того, до пільгового стажу роботи за Списком № 2 не зараховано періоди роботи згідно довідки, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах № 461 від 26.07.2016 року, № 252 від 26.07.2016 року, оскільки позивачка була працевлаштована в РФ.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачка звернулася за захистом своїх прав до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону № 1058-IV за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Закону № 1058-IV.

Пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV визначено, що пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Разом з тим, основним документом що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка.

В тому ж разі коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, зазначені обставини мають встановлюватись на підставі додаткових документів.

Вирішуючи по суті існуючий спір у частині зарахування стажу в російській федерації, суд першочергово звертав увагу на ту обставину, що при визначені права на пенсійне забезпечення суд відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Закону № 1058-IV, вправі застосовувати міжнародні договори з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація.

Зокрема, відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Статтею 7 Угоди від 14.01.1993 року визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року (далі - Угода про гарантії) та двосторонніми угодами в цій галузі.

Отже, зі змісту наведеного слід враховувати, що положення відповідних міжнародних договорів розповсюджується також і на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території Російської Федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в Росії. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Таким чином, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії або ж перерахунком пенсії. Принагідно суд зазначає, що неможливість встановити сплату страхових внесків, не може бути підставою для відмови в зарахуванні такого стажу.

Окрім того, аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року № 1328 передбачено вихід України з цієї Угоди, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України з 19.06.2023 року.

При цьому, закон не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Зокрема, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.

Відповідно до оскаржуваного рішення, страховий стаж становить 12 років 11 місяців 05 днів, пільговий стаж - відсутній.

Позивачці не було зараховано до страхового та пільгового стажу період роботи в РФ згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Окрім того, позивачем на підтвердження відповідних періодів було надано довідку, що уточнює особливий характер роботи, а саме: № 461 від 26.07.2016 року, № 252 від 26.07.1991

Суд першої інстанції обґрунтовано спростував посилання відповідачів на відсутність підстав для зарахування стажу роботи на території РФ, оскільки стаж роботи позивача набутий під час дії Угода про гарантії та підтверджений відомостями з трудової книжки, що є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

Відтак, періоди працевлаштування в РФ згідно трудової книжки позивачки НОМЕР_2 з 31.07.2000 року по 31.12.2000 року, 01.10.2001 року по 29.11.2002 року, з 01.12.2002 року по 31.12.2007 року, з 01.01.2008 року по 31.05.2012 року підлягають зарахуванню до загально страхового стажу.

Вказані періоди, що протиправно не були зараховані головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області сукупно складають 11 років 10 місяців.

Окрім того, як зазначено судом вище, позивачкою надано довідки, що підтверджують набутий в РФ пільговий стаж.

Так, позивачкою було надано довідки № 461-к, № 252/к від 26.07.2016 року про те, що позивачка з 02.12.2002 року по 31.12.2007 року, з 01.01.2008 року по 31.05.2012 року працювала на посаді огранювача алмазів та діамантів, що відносить до посад за Списком № 2.

Відтак, за вказані періоди працевлаштування повністю підтверджується зайнятість позивачки повний робочий день з 02.12.2002 року по 31.12.2007 року, з 01.01.2008 року по 31.05.2012 року на роботах за списком № 2.

Крім того, позивачкою було додано довідки по заробітній платі за призначення пенсії за період з 31.07.2000 року по 31.12.2000 року в ООО "ЕЛДІАМ", з 01.10.2001 року по 29.11.2002 року в ООО "АГАВА" та, відповідно, з 02.12.2002 року по 31.12.2007 року в Московському ювелірному заводі, з 01.01.2008 року по 31.05.2012 року в ООО "Руиз Даймондс".

Відповідно до вказаних довідок позивачка працювала на посаді огранювача алмазів.

Вказана посада, у свою чергу, відноситься до посад, передбачених Списком № 2.

Разом з тим, отримати інші відомості від установ, у яких була працевлаштована позивача на разі неможливо, у зв`язку із припиненням надсилання кореспонденції до РФ.

Так, у зв`язку з повномасштабною агресією Росії проти України позивач не може бути позбавлений права отримання пільгової пенсії у зв`язку з неможливістю отримання інших довідок.

Відтак, за вищезазначені періоди працевлаштування в Росії підтверджується відповідний стаж роботи позивача на посадах, що передбачений Списками, із зайнятістю повний робочий день.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що відповідачі заперечують право позивача на врахування відомостей щодо пільгового стажу та відомостей про отримувану заробітну плату, з огляду на відсутність апостиля.

Як уже зазначалося, 01.12.2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України за № 2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" (далі Закон №2783-IX) і яким постановила зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР.

Вказаний закон набрав чинності з 23.12.2022 року.

У той же час Україна залишається учасницею іншого міжнародного договору, а саме Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, про яку йде мова у спірному рішенні ГУ ПФУ у Вінницькій області. Росія також залишаються учасницями цієї Конвенції. Зазначена Конвенція передбачає проставлення апостиля, якщо угода між двома чи декількома договірними державами не відміняють чи не спрощують дану формальну процедуру або не звільняють сам документ від легалізації (ст. 2.3 цієї Конвенції).

Вказана Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються:

a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця;

b) адміністративні документи;

c) нотаріальні акти;

d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Водночас, Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову від 04.02.2023 року № 107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення.

Зважаючи на той факт, що станом на 24.02.2022 року Конвенція і Протокол до неї у відносинах з РФ діяли, і виготовлені або засвідчені там документи приймалися на території України без спеціального посвідчення, з прийняттям цієї Постанови документи цих держав і надалі приймаються на території України без спеціального посвідчення, але лише під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Після припинення воєнного стану в Україні та закінчення строку 6 місяців після його припинення передбачається проставлення апостиля, що випливає з наведеного вище.

Тобто, оскільки довідки про пільговий стаж та заробітну плату підтверджують період роботи позивача за період дії Конвенції 1993 року, вимога щодо наявності апостиля на період воєнного стану не є обов`язковою.

Також, судом першої інстанції враховано, що відповідач унеможливлений здійснити перевірку відомостей у вищезазначених довідках, однак неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку відповідної довідки особи не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії (п. 41 постанови Верховного Суду від 09 липня 2020 р. у справі № 235/7688/16-а), а обов`язок збереження всіх первинних бухгалтерських документів, зокрема, документів щодо виплати заробітної плати, не може бути покладено на пенсіонера.

Отже, відсутність апостиля не може позбавляти людину гарантованого права на належне їй пенсійне забезпечення, оскільки позивач, з урахування обставин воєнного часу, фактично опинився в ситуації, що, відповідно, позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що періоди працевлаштування в РФ згідно трудової книжки позивачки НОМЕР_2 з 31.07.2000 року по 31.12.2000 року, 01.10.2001 року по 29.11.2002 року, з 01.12.2002 року по 31.12.2007 року, з 01.01.2008 року по 31.05.2012 року підлягають зарахуванню страхового та пільгового стажу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо не зарахування органом Пенсійного фонду до пільгового стажу період працевлаштування в ДП "Вінницький завод "Кристал" на посаді огранувальника алмазів з 24.06.1988 року по 11.07.2000 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до пункту 3 Порядку № 383 право на пільгову пенсію мають особи, зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списками виробництв, робіт, професій, посад і показників, чинними у період такої роботи. При цьому для зарахування періоду роботи на посадах, віднесених до Списку № 2 у період до 21 серпня 1992 року необхідне підтвердження документами відповідних умов праці, а за період після 21 серпня 1992 року - підтвердження результатів проведення атестації робочих місць за умовами праці.

Як встановлено судом першої інстанції, за результатами проведення атестацій по професії "огранувальник алмазів у діаманти" не підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах. При цьому у зв`язку із закінченням строку зберігання документів акціонерне товариство передало такі до Державного архіву Вінницької області.

Відповідно до висновків Державної експертизи умов праці за результатами експертизи якості проведення атестації робочих місць за умовами праці від 26.05.2008 року, відповідно до яких на робочих місцях за професією "огранувальник алмазів у діаманти" не підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Водночас, до 21.08.1992 року проведення акредитації робочих місць не є обов`язковою умовою для встановлення права на пільгову пенсію.

Разом з тим, з приводу періоду з 22.08.1992 по 11.07.2000, суд першої інстанції обгрунтовано зауважив, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника.

При цьому, контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Тобто, до проведення перевірки у 2008 році посада позивачки вважалася такою, що відносить до посад, яка надає право на пільгову писку за списком № 2.

Вказане у свою чергу породжує у позивача законні сподіванні на подальше призначення їй такого виду пенсії. Відтак, не підтвердження акредитації робочих місць у цей період не може бути підставою для позбавлення позивачки права на врахування їй цього стажу.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, зазначений період працевлаштування в ДП "Вінницький завод "Кристал" не досліджувався органом Пенсійного фонду України як такий, що зараховується до пільгового стажу.

Поряд з цим, до заяви про призначення пенсії позивачкою було надано довідки про заробітну плату в ДП "Вінницький завод "Кристал".

Однак, такі документ не підтверджують зайнятість позивачки на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці по Списку № 2, тоді як підтвердження зайнятості повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці є однією з обов`язкових умов при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах.

Зазначені довідки не містять відомостей, що позивачка у відповідні періоди працювала повний робочий день на Вінницькому заводі "Кристал".

Таке підтвердження може містити безпосередньо трудова книжка, проте, у разі відсутності в ній необхідних записів, подання уточнюючої довідки є обов`язковим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2019 у справі № 337/1297/17.

Отже, підставою для призначення пільгових пенсій є не тільки віднесення посади до Списку № 2 згідно зі Списком виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, але і довідка підприємства, яка уточнює характер роботи із зазначенням періоду роботи, що зараховується до спеціального стажу; професії або посади; характеру виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Згідно з пунктом 2 Порядку застосування Списків 1 і 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 року 383, під повним робочим днем слід вважати виконання робіт в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу, установленого для працівників даного виробництва, професії чи посади, з урахуванням підготовчих, допоміжних, поточних ремонтних робіт, пов`язаних з виконанням своїх трудових обов`язків.

Таким чином надані до заяви документи не містять інформації щодо роботи позивачки на посадах зі шкідливими і важкими умовами праці повний робочий день у відповідні періоди в "Кристал".

Відтак, відсутні підстави для зарахування періоду з 24.06.1988 року по 11.07.2000 року до пільгового.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачка не позбавлена можливості надати до територіальних органів Пенсійного фонду уточнюючі документу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо віку з якого призначається пенсія за віком, колегія суддів враховує, що позивачка звернулася за призначенням пенсії після досягнення 50-річного віку, сукупний страховий стаж позивачки складає понад 23 роки, пільговий стаж - понад 11 років, тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав протиправним прийняте головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області рішення про відмову у призначенні пенсії від 15.10.2024 року № 89.

Крім того, позивачка неодноразово зверталася до органів Пенсійного фонду України з метою отримання належних їй соціальних виплат, однак отримувала відмови подібного змісту та у тримісячних період надавала відповідні підтверджуючі документи.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (як територіального органу Пенсійного фонду, куди були адресовано звернення) призначити позивачці пенсію за віком на пільгових з моменту подання первинної заяви (28.08.2024 року), шляхом зарахування до страхового та пільгового стажу періодів працевлаштування з 31.07.2000 року по 31.12.2000 року, 01.01.2001 року по 29.11.2002 року, з 01.12.2002 року по 31.12.2007 року, з 01.01.2008 року по 31.05.2012 року.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.