Справа № 420/21475/24
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/21475/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року (суддя Іванов Е.А., м. Одеса, повний текст рішення складений 22.01.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови в зарахуванні трудового стажу від 11.06.2024 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати трудовий стаж згідно трудової книжки від 22.10.1988 року серії НОМЕР_1 за період роботи в колгоспі імені Фрунзе з 17.10.1988 по 25.09.1997 рік та призначити пенсію по досягненню 60 років тобто з 11.06.2024 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду 22 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №82 від 21.05.2024 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.05.2024 року про призначення пенсії за віком та питання зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 , що надає право на отримання пенсії за віком, періодів роботи, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням ГУ Пенсійного фонду України в Житомирській області подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначив, що позивач 14.05.2024 звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, яку за принципом екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ в Житомирській області та прийнято Рішення від 21.05.2024 №82 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік.

За результатами розгляду документів до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 22.10.1988: період роботи з 17.10.1988 по 25.09.1997, оскільки у трудовій книжці відсутні записи щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму трудової участі в громадському господарстві; періоди з 11.04.2001 по 12.11.2001, з 12.11.2001 по 20.03.2002, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків. Інші документи передбачені ст. 56 Закону №1788 відсутні. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу до страхового стажу враховані всі періоди трудової діяльності.

Таким чином, апелянт вважає, що страховий стаж позивача становить 25 років 11 місяців 02 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком, тому йому відмовлено в призначенні пенсії. Позивач матиме право на пенсійну виплату з 31.01.2027 або при набутті необхідного страхового стажу. Отже, дії Управління є правомірними та вмотивованими, тому в задоволенні адміністративного позову, на думку апелянта, слід відмовити.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з досягненням пенсійного віку 11.02.2024 року звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV, до якої додав необхідні документи.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ в Черкаській області та прийнято Рішення №82 від 20.02.2024 року про відмову в призначенні пенсії за віком згідно Закону №1058-IV, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Страховий стаж заявника становить 19 років 10 місяців 7 днів. До страхового стажу не зараховано періоди: навчання згідно диплому від 03.12.1991 НОМЕР_2 в Дніпропетровскому сільськогосподарському інституті, період навчання перевищує загальновизначений термін та перетинається з військовою службою; роботи з згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки не долучено скановану копію титульної сторінки, а сторінка 41 не містить печатки підприємства, підпису особи, відповідальної за видачу трудової книжки.

14.05.2024 року позивач повторно звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої додав необхідні документи.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ в Житомирській області та прийнято Рішення №82 від 21.05.2024 року про відмову в призначенні пенсії за віком згідно Закону №1058-IV, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Страховий стаж ОСОБА_1 становить 25 років 11 місяців 2 дні. За доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 22.10.1988:

- період роботи з 17.10.1988 по 25.09.1997, оскільки у трудовій книжці відсутні записи щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму трудової участі в громадському господарстві;

- періоди з 11.04.2001 по 12.11.2001, з 12.11.2001 по 20.03.2002, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків.

Інші документи передбачені ст.56 Закону №1788 відсутні. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб зараховані всі періоди трудової діяльності. Особа матиме право на пенсійну виплату з 31.01.2027 або при набутті необхідного страхового стажу.

23.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою в порядку Закону України «Про звернення громадян» щодо пенсійного забезпечення та 11.06.2024 року Головним управлінням надано відповідь, з роз`ясненнями, а також повідомлено, що за заявою позивача від 14.05.2024 року йому відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та вказали, які періоди не були зараховані до страхового стажу.

Водночас 10.06.2024 року ГУ ПФУ в Одеській області за результатами перевірки електронної справи позивача направлено лист №1500-0304-9/87668 до ГУ ПФУ в Житомирській області та до ГУ ПФУ в Донецькій області (як органу, який переглядав в порядку контролю прийняте ГУ ПФУ в Житомирській області рішення) щодо перегляду страхового стажу та прийнятого рішення, оскільки провівши аналіз документів долучених до звернення встановили, що на сторінці 18-19 трудової книжки ОСОБА_1 містяться записи про встановлені та відпрацьовані вихододні, а також про нараховану заробітну плату на підставі особових рахунків, посвідчених печаткою господарства.

12.06.2024 року до ГУ ПФУ в Одеській області надійшла відповідь від ГУ ПФУ в Житомирській області №0600-0304-9/73619, 11.07.2024 року - від ГУ ПФУ в Донецькій області №0500-0305-9/71153, у яких вказано про правильність прийнятого рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу та висловлено незгоду із зазначеними в листі ГУ ПФУ в Одеській області зауваженнями про перегляд страхового стажу ОСОБА_1 , оскільки в трудовій книжці інформацію про встановлений та відпрацьований мінімум не завірено належним чином (відсутні дата та номер документу окремо за кожен рік), а записи про нараховану зарплату не підтверджено первинними документами; в записах 1993 року наявні виправлення щодо прийнятого колгоспом мінімуму вихододнів.

Вважаючи рішення управлінням Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні пенсії за віком протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступного.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частина 3 ст.4 Закону №1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Частиною 4 ст.26 Закону №1058-IV передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами 1-3 цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами 1-3 цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами 1-3 цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на момент звернення з заявою про призначення пенсії за віком досяг пенсійного віку. Однак до страхового стажу ОСОБА_1 . ГУ Пенсійного фонду України в Житомирській області не зараховано періоди:

- роботи з 17.10.1988 по 25.09.1997, оскільки у трудовій книжці відсутні записи щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму трудової участі в громадському господарстві;

- періоди з 11.04.2001 по 12.11.2001, з 12.11.2001 по 20.03.2002, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків.

Відповідно до ст. 1 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

Згідно ст. 22 Закону №1788-XII, пенсії за віком призначаються довічно, незалежно від стану здоров`я.

Відповідно до ст. 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

До стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, п. 1-3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок №637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності) (п.23 Порядку №637).

Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів (п. 24 Порядку №637).

Отже, правова норма ст. 62 вказаного Закону, передбачає, що основним документом для підтвердження стажу роботи є трудова книжка і лише при її відсутності, або відповідних записів у ній, стаж підтверджується згідно положень Порядку №637.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22.

Відтак, архівні довідки необхідні за умови необхідності підтвердити відомості про роботу особи, якщо відсутня трудова книжка або відповідні записи у ній.

Відповідно до пунктів 1, 2, 6 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 02.04.1975 №310 «Про трудові книжки колгоспників» (в редакції від 15.08.1990), трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту прийняття їх у члени колгоспу. Всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі Інструкція №58).

Пунктами 1.1 Інструкції №58 встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

В пунктах 2.3, 2.4 Інструкції №58 закріплено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис (п.2.6 Інструкції №58).

До трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи: г) про роботу як членів колгоспу - у тому разі, коли чинним законодавством передбачене зарахування цієї роботи в загальний трудовий стаж працівників, зокрема (п.2.19 Інструкції №58).

Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, такі записи, про роботу в якості членів колгоспу - у тому разі, коли чинним законодавством передбачене зарахування цієї роботи в загальний трудовий стаж працівників. Передбачені цим пунктом записи вносяться до трудової книжки до занесення відомостей про роботу на даному підприємстві (п.2.17).

Пунктом 1.5. Інструкції №58 визначено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 р. №301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналогічна норма була передбачена і у пунктах 5, 18 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 16.11.1973 №529 «Про трудові книжки робітників і службовців» (чинної на час видачі трудової книжки заявнику), яка втратила чинність згідно з пунктом 7 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», згідно з якими заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Пунктом 1.2 Інструкції №58 передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

Із аналізу вказаних правових норм слідує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Відтак, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17, від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, від 18.11.2022 року у справі №560/3734/22, від 04.07.2023 року у справі №580/4012/19.

Вказані правові висновки підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів також наголошує, що Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а, від 29.03.2019 року у справі №548/2056/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Тобто неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист під час вирішення питання призначення пенсії за віком.

Також, Верховний Суд у постанові від 19.12.2019 у справі №307/541/17 зазначив, що підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Подібна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 25.04.2019 року по справі №593/283/17, що наявні у документах на підтвердження трудового стажу формальні неточності, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 22.10.1988 року, позивач 17.10.1988 року прийнятий в члени колгоспу ім. Фрунзе Ленінського р-ну Кримської обл.; Колгосп імені Фрунзе: 17.10.1988 року призначений на посаду інструктора спорту; 25.09.1997 року звільнити з роботи за власним бажанням. Крім того на відповідних сторінках трудової книжки колгоспника (сторінки 18-19) про трудову участь в громадському господарстві наявні записи про встановлені та відпрацьовані вихододні, а також про нараховану заробітну плату на підставі особових рахунків, посвідчених печатками, з посиланнями на відповідні індивідуальні рахунки чи накази та записи засвідчені підписом відповідальної особи господарства.

Тому колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає, що відсутні підстави для їх неврахування при визначенні періоду страхового стажу позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що трудова книжка колгоспника містить запис про членство позивача в колгоспі, робота позивача в колгоспі підтверджується записами у його трудовій книжці колгоспника, яка є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. При цьому, трудова книжка колгоспника свідчить про те, що позивач виконував норму з відпрацьованих людино-днів у 1988-1994 роках; не виконав встановлену норму - у 1995 році без поважної причини та у 1996 році з поважної причини, а також у 1997 році рік звільнення.

Щодо виправлення встановленого мінімуму трудоднів або людино-днів за рік у 1993 році, колегія суддів зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Що стосується незарахування до страхового стажу позивача періодів роботи згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 22.10.1988: з 11.04.2001 по 12.11.2001, з 12.11.2001 по 20.03.2002, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків, колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 22.10.1988 року наявні, зокрема наступні записи: 11.04.2001 СТОВ «Суворова» прийнятий на роботу по переведенню з Межівського мількомбінату охоронцем; 12.11.2001 звільнений за ст.36 п.5 КЗпП України по переведенню в ТОВ а/ф «Маяк» охоронником; 12.11.2001 прийнято на посаду охоронника в ТОВ Агро фірму «Маяк» Магдалинівського р-ну по переводу; 26.03.2002 звільнено по ст.36 п.5 КЗпП України по переводу в ТОВ «Племзавод Україна».

Також, відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 1 Закону №1058-IV передбачено, що страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.14 Закону №1058-IV, страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у статті 20 Закону №1058-IV, відповідно до якої страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Відповідно до ч.ч.2-3 цієї статті, обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за непрямим методом виходячи з оцінки валового доходу та витрат страхувальника, кількості осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, обсягу виробленої (реалізованої) продукції (послуг), суми сплачених ним податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, у разі: ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіальному органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків; не ведення страхувальником бухгалтерського обліку чи відсутності в нього відповідних первинних документів; якщо сума страхових внесків, нарахована страхувальником, не підтверджується документами.

Обчислення територіальними органами Пенсійного фонду сум страхових внесків за минулі періоди провадиться виходячи з розміру страхового внеску, що діяв на день нарахування виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Частинами 5-6 ст. 20 Закону №1058-IV передбачено, що страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч.10 ст.20 Закону №1058-IV).

Відповідно до ч. 12 ст. 20 Закону №1058-IV, страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Згідно зі ст.106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати.

Отже, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків, а отже, ненарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди, не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду його роботи.

Судова колегія враховує висновки, викладені Верховним Судом, згідно якої несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків (постанови від 17.07.2019 року по справі №144/669/17, від 20.03.2019 року по справі №688/947/17, від 27.03.2018 року у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а, від 01.11.2018 року у справі №199/1852/15-а, від 27.02.2019 року у справі №638/5795/17, від 31.10.2019 року у справі №683/1814/16-а, від 12.09.2019 у справі №489/2283/16-а, від 23.03.2020 року у справі №535/1031/16-а та від 01.03.2021 у справі №423/757/17).

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що періоди роботи з 11.04.2001 по 12.11.2001, з 12.11.2001 по 20.03.2002 не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків, оскільки внаслідок невиконання роботодавцями обов`язку по нарахуванню та сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаних підприємствах у вказані періоди, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Колегія суддів відмічає, що саме трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи (ч.1 ст.62 Закону №1788-XII) та як встановлено судом, вказані періоди роботи позивача підтверджуються відповідними записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 22.10.1988 року. При цьому, в Рішенні відповідача-2 №82 від 21.05.2024 року не зазначено про будь-які неточності вказаних записів трудової книжки.

На підставі викладеного, зважаючи на те, що обов`язок щодо сплати страхового внеску, так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме на страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за ненарахування страхового внеску покладено також на страхувальника, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання роботодавцем - страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків чи подачі звітності, а отже, відсутність в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей про сплату страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 11.04.2001 по 12.11.2001 року, з 12.11.2001 по 20.03.2002 року.

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, діяло недобросовісно та необґрунтовано, не врахувало усіх обставин та положень законодавства, що мають значення для призначення пенсії позивачу та допустило неналежний розгляд поданої заяви і документів, прийнявши незаконне і необґрунтоване рішення.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду в Житомирській області №82 від 21.05.2024 року є безпідставним та таким, що підлягає скасуванню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося, що, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, обумовлює межі перегляду даного судового рішення апеляційним судом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та захисту шляхом: визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №82 від 21.05.2024 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.05.2024 року про призначення пенсії за віком та питання зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 , що надає право на отримання пенсії за віком, періодів роботи, з урахуванням висновків суду.

Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відтак, апеляційна скарга ГУ Пенсійного фонду України в Житомирській області задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя К.В.Кравченко