Справа № 240/32892/21
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

18 вересня 2025 року
адміністративне провадження №К/990/8015/25
Відповідно до статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку, яка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Не погоджуюсь із висновком колегії суддів з огляду на такі міркування.
Вважаю, що касаційна скарга підлягала залишенню без задоволення, а ухвала апеляційного суду - без змін, оскільки підстав для невиконання чітких приписів Закону України «Про судовий збір» не було, а Верховний Суд вийшов за межі своїх повноважень, фактично здійснивши «квазіконституційний контроль». Висновки більшості колегії не враховують принцип правової визначеності, а також створюють ризики для єдності судової практики та забезпечення доступу до правосуддя в умовах передбачуваності правозастосування.
У своєму рішенні Верховний Суд фактично сформулював нове правило щодо звільнення від сплати судового збору за подання апеляційних скарг на ухвали суду, постановлені за результатами розгляду заяв у порядку статті 382 КАС України. Такий підхід, хоча й мотивований прагненням гарантувати ефективність судового захисту, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
I. Вихід Верховного Суду за межі своїх повноважень (здійснення функцій конституційного контролю)
Відповідно до статті 147 Конституції України, виключні повноваження щодо вирішення питань про відповідність (конституційність) законів України Конституції України, належать Конституційному Суду України (далі - КСУ). Це положення є фундаментальним принципом поділу влади, який гарантує, що суди загальної юрисдикції, включно з Верховним Судом, не можуть перебирати на себе функцію конституційного контролю.
Колегія суддів зробила висновок, що положення Закону України «Про судовий збір» (частина друга статті 3 та підпункт 5 пункту 3 частини другої статті 4) не підлягають застосуванню в контексті оскарження ухвал, постановлених у порядку статті 382 КАС України, через їх нібито суперечність Конституції України. Застосування норм Конституції України як норм прямої дії (стаття 7 КАС України) є безумовним обов`язком суду. Проте, у даному випадку, Суд не просто застосував норму Конституції України, а зробив висновок про неконституційність положень чинного Закону, що є винятковою прерогативою КСУ. Такий підхід створює ризик неоднакової практики, коли суд, виходячи з власного переконання, може ігнорувати чинні норми закону, не чекаючи рішення КСУ, що підриває стабільність і передбачуваність правової системи. Навіть попри те, що Верховний Суд може ініціювати звернення до КСУ з цього питання, він лише у випадку очевидної неконституційності, враховуючи, зокрема, «протиправну» мету законодавця, має права самостійно оголошувати норму закону такою, що не підлягає застосуванню.
КСУ у своєму Рішенні від 20 січня 2025 року №2-р(ІІ)/2025, що стосувалося судового збору у цивільному судочинстві, визнав неконституційним окремий припис підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», який встановлював розмір ставки за подання касаційної скарги. Водночас, Суд «визнав конституційною» статтю 8 цього ж Закону, яка надає суду право звільняти від сплати збору. Така позиція КСУ свідчить про те, що Закон України «Про судовий збір» є конституційним в цілому, а обмеження доступу до правосуддя можуть бути вирішені через механізми, передбачені цим же законом (стаття 8), а не шляхом відмови від його застосування. Це підтверджує, що Верховний Суд мав би застосувати інші правові інструменти, а не вдаватися до «квазіконституційного контролю».
II. Порушення принципу правової визначеності та передбачуваності
Закон України «Про судовий збір» у підпункті 5 пункту 3 частини другої статті 4 чітко встановлює ставку судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, не роблячи винятків для ухвал, постановлених за результатами розгляду заяв, за які збір не сплачується. Мотивування більшості колегії, хоча й посилається на конституційні принципи та рішення КСУ, фактично створює виняток, не передбачений законом. Такі дії є всупереч закону (contra legem), що є неприпустимим в умовах правової держави.
Таке рішення Верховного Суду призводить до правової невизначеності, оскільки учасники судових справ та суди нижчих інстанцій опиняються в ситуації, коли чинна норма Закону не застосовується, що ускладнює прогнозування та однакове застосування законодавства. Це може розбалансувати систему правосуддя, оскільки суди повинні вирішувати, які саме ухвали, постановлені за результатами розгляду заяв, за які збір не сплачується, звільняються від сплати судового збору, а які - ні. Постанова не встановлює чітких критеріїв для такого розмежування, що може призвести до суперечливої судової практики.
III. Відсутність єдності судової практики та створення правових колізій
Усі ці аспекти свідчать про те, що, незважаючи на, здавалося б, правильну мету - захист прав особи на судовий захист, - обраний підхід становить загрозу для принципу правової визначеності та стабільності правової системи в цілому, а також не враховує принцип розподілу влади.
У цій справі доцільно було б залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.
Суддя Я.О. Берназюк