Справа № 376/1678/25
Суддя: Батовріна І. Г.
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1678/25
Провадження № 2-а/376/83/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року Сквирський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Батовріної І.Г.

за участю секретаря Гіптенко Є.О.

розглянувши в місті Сквира Київської області у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Супруна І.І., звернувся за допомогою системи «Електронний суд» до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що постановою поліцейського офіцера громади СВГ ВП № 1 Білоцерківського РЦП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта Бень П.М. від 04.06.2025 р. його було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 126, ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Відповідно до вказаної постанови керуючи транспортним засобом YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , належність ФГ «Добробут ЮА» 04.06.2025 о 12 год. 50 хв. в м.Сквира по вул. Кононського, водій керував т/з YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 та буксував оприскувач на якому буди відсутні зовнішні освітлювальні прилади, при перевірці було встановлено відсутність страхового полісу на т/з YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 , чим порушив п.2.1ґ, 31.4.3 ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126, ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Позивач вказує, що дана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, у зв`язку із відсутністю в його у діях складу інкримінованих адміністративних правопорушень. Зазначає, що у постанові усупереч вимогам ст. 283 КУпАП відсутній опис конкретних встановлених обставин правопорушення. Зазначає, що відповідно до ч.12 ст.121 КУпАП під транспортними засобами у статтях 121-126, 127-1 - 128-1, частинах першій і другій статті 129, статтях 132-1, 133-1, 133-2, 139 і 140 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші транспортні засоби. Причіпний обприскувач не підпадає під визначення "транспортний засіб" згідно з ч.12 ст. 121 КУпАП та п.1.10 ПДР, оскільки він не є самохідним (не має двигуна), а також він не є причепом і не призначений для перевезення пасажирів та вантажів. Відповідно до п. 2.1.ґ ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат "Зелена картка") про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на паперовому чи електронному носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу)." Вимога поліцейського пред`явити страховий поліс на трактор YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 є неправомірною оскільки вищевказаний транспортний засіб не призначений для перевезення пасажирів, вантажу, багажу і не передбачається внесення відомостей про такий т/з до Єдиного державного реєстру транспортних засобів (ЄДРТЗ), що у свою чергу виключає обов?язок мати поліс страхування. Зазначає, що у своїй Постанові відповідач не навів конкретні докази існування події і складу правопорушення, в т.ч. докази вини позивача, і в графі 7 Постанови не вказано жодних матеріалів (доказів), що додаються до Постанови. На підставі викладеного просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ББА №710394 від 04.06.2025, яку склав поліцейський офіцер громади СВ ВП №1 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області старший лейтенант Бень Петро Миколайович, а провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, що передбачене ч.1 ст.121 КУпАП, ч.1 ст.126 КУпАП закрити та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 17.06.2025 р. відкрито провадження у вищевказаній справі та постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

01.07.2025 р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволені позовних вимог. В обґрунтування вказав, що винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ББА № 710394 від 04 червня 2025 року, якою на позивача накладено штраф за вчинення ним адміністративного правопорушення за ч.1 ст.126, ч. 1 ст. 121 КУпАП є законною та не підлягає скасуванню. Невизнання ОСОБА_1 своєї вини у вчиненому правопорушенні, слід розцінювати як спосіб уникнення ним адміністративної відповідальності при накладенні адміністративного стягнення. Окрім того просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки відсутні докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг) та відсутній договір згідно умов якого мали бути надані відповідні послуги, окрім того з огляду на ступень складності даної справи, ціну позову, обсяг виконаної адвокатом роботи, заявлена сума понесених витрат не є співмірною та пропорційною сумою відшкодування.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву з проханням проводити судовий розгляд без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Київській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Згідно з ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 268 КАС України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається противоправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що 04.06.2025 року поліцейським офіцером громади СВГ ВП № 1 Білоцерківського РЦП ГУНП в Київській області старшим лейтенантом Бень П.М. стосовно ОСОБА_1 винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА №710394 (а.с. 19).

Відповідно до вказаної постанови, керуючи транспортним засобом YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , належність ФГ «Добробут ЮА» 04.06.2025 о 12 год. 50 хв. в м.Сквира по вул. Кононського, водій керував т/з YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 та буксував оприскувач на якому буди відсутні зовнішні освітлювальні прилади, при перевірці було встановлено відсутність страхового полісу на т/з YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 , чим порушив п.2.1ґ, 31.4.3 ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126, ч. 1 ст. 121 КУпАП. Вказаною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. (а.с. 19).

У свою чергу позивач заперечує проти обставин, зазначених поліцейським, вказував на те, що ч. 1 ст.121 КУпАП та п.31.4, п.31.4.3 ПДР застосовуються лише у разі використання транспортних засобів, а причіпний оприскувач не є транспортним засобом. У контексті застосування Закону №3720-IX трактор YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 , не підпадає під визначення «транспортний засіб», що наведене в абзаці 3 пункту 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3720-IX, адже відсутні 2 умови, що мають існувати одночасно: належність до інших транспортних засобів, призначених для перевезення пасажирів, вантажу, багажу і внесення відомостей про такий т/з до Єдиного державного реєстру транспортних засобів (ЄДРТЗ). У свою чергу трактор YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 не є транспортним засобом для перевезення пасажирів чи вантажів, адже він використовується для польових сільськогосподарських робіт та у постанові відсутнє посилання на докази реєстрації трактора YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 у ЄДРТЗ, який веде МВС, оскільки ЄДРТЗ призначений виключно для транспортних засобів, що використовуються на дорогах загального користування.

Таким чином, спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з незгодою позивача з рішенням суб`єкта владних повноважень щодо порушення позивачем Правил дорожнього руху та накладення, у зв`язку з цим, на нього адміністративного стягнення у виді штрафу й відповідно врегульовані нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України) та Правилами дорожнього руху (далі ПДР).

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Положеннями статті 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, ч. 1 ст. 126 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

У свою чергу ч. 1 ст. 121 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Згідно з ст. 14 «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.3 вказаних Правил закріплено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно з п. 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

При цьому, п. 2.1 ґ Правилами дорожнього руху встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема: чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в Єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або страховий сертифікат "Зелена картка" (на електронному або паперовому носії), виданий іноземним страховиком відповідно до правил міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка"

У свою чергу, відповідно до пункту 2.4 Правил дорожнього руху на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) зчитування інформації із самоклейної мітки радіочастотної ідентифікації про проходження обов`язкового технічного контролю транспортним засобом, а також перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Аналогічні положення закріплені і в статті 16 Закону України «Про дорожній рух», згідно якої водій зобов`язаний мати, зокрема при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відтак, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що законодавством визначено перелік випадків, коли працівник поліції має право вимагати, а водій зобов`язаний надати посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та страховий поліс для перевірки.

Окрім того згідно з п. 31.3.4 ПДР України Забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: зовнішні світлові прилади: a) кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу; б) порушено регулювання фар; в) не горить лампа лівої фари в режимі ближнього світла; г) на світлових приладах немає розсіювачів або використовуються розсіювачі й лампи, що не відповідають типу даного світлового приладу; ґ) на розсіювачах світлових приладів нанесено тонування або покриття, що зменшує їх прозорість чи світлопропускання.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , 04.06.2025 р. керував транспортним засобом, а саме трактором YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 та буксував оприскувач на якому буди відсутні зовнішні освітлювальні прилади, при перевірці було встановлено відсутність страхового полісу на т/з YTO LX954 д.н.з. НОМЕР_1 , чим порушив п.2.1ґ, 31.4.3 ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126, ч. 1 ст. 121 КУпАП.

У свою чергу, відповідно до ч. 12 ст. 121 КУпАП під транспортними засобами у статтях 121-126, 127-1 - 128-1, частинах першій і другій статті 129, статтях 132-1, 133-1, 133-2, 139 і 140 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші транспортні засоби.

П.1.10ПДР транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу; мопед двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см. або електродвигун потужністю до 4 кВт.

З аналізу вищевказаних положень слід дійти висновку, що причіпний обприскувач не підпадає під визначення "транспортний засіб", оскільки він не є самохідним (не має двигуна), а також він не є причепом і не призначений для перевезення пасажирів та вантажів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що конструкцією причіпного обприскувача не передбачено наявність зовнішніх освітлювальних приладів, склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП відсутній.

За змістом ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх. Крім того, у зв`язку з тим, що більшість доказів адміністративної справи, як правило, утворюється та зберігається у суб`єкта владних повноважень, ч. 4 ст. 70 КАС України, зобов`язує відповідача подати до суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У постанові від 26 квітня 2018 року по справі № 338/1/17 Верховний Суд висловив позицію про вірність висновків суду першої інстанції, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

У постанові по справі № 357/10134/17 від 23 жовтня 2019 року Верховний Суд звернув увагу на приписи ст. 251 КУпАП, в якій обумовлено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами. Відсутність в матеріалах справи будь якого доказу, як то наприклад відеозапис з нагрудного реєстратора інспекторів патрульної поліції, який би підтвердив факт порушення позивачем правил дорожнього руху, свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності прийнятої ним постанови.

Аналіз положень статей КУпАП, дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП.

У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Натомість в оскаржуваних постановах поліцейський обмежився лише описом скоєних, на його думку, правопорушеннях без належної мотивації оцінки обставин, без зазначення будь-яких належних та допустимих доказів, на підставі яких зроблено висновок про вчинення позивачем адміністративних правопорушень.

До оскаржуваної постанови не додано жодних доказів, які поза розумним сумнівом доводять вчинення позивачем згаданих адміністративних порушень, зокрема матеріалів відео або фотофіксації з яких можна було б зробити висновок про винуватість позивача, не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось, та не представлено жодних інших доказів.

Крім того, у графі 7 «До постанови додаються» не вказано про жоден доказ, який би підтверджував факт правопорушення.

Щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП суд виходить з наступного.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Поліцейський має право вимагати у водія пред`явлення документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що така особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав) та безпосередньо при оформленні дорожньо-транспортної пригоди. У випадку, якщо поліцейський належним чином не зафіксував факту порушення особою Правил дорожнього руху, вимоги відповідної посадової особи про пред`явлення водієм документів, в тому числі страхового полісу є неправомірними.

Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15 березня 2019 року по справі № 686/11314/17 та від 22 жовтня 2019 року по справі №161/7068/16а.

Отож, оскільки судом не встановлено, що ОСОБА_1 вчиняв адміністративного правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КУпАП, відтак спірна постанова в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП також підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Приймаючи до уваги, що всі сумніви щодо доведеності вини правопорушника слід тлумачити на його користь, за відсутності переконливих доказів вини ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що останнього неправомірно було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Враховуючи викладене, а також встановлені судом обставини, не спростовані відповідачем, суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування оскаржуваної постанови з закриттям провадження у справі.

У задоволенні вимоги позивача щодо визнання протиправною постанови слід відмовити, оскільки згідно з ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України суд не наділений такими повноваженнями.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу то суд зазначає наступне.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).

Представник відповідача у відзиві заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу у зв?язку з неспівмірністю витрат зі складністю справи.

Положення частин 1 та 2 статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Частинами 1, 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з договором про надання правової допомоги від 06.06.2025 р., ОСОБА_1 та адвокатське бюро «Приймак та Партнери» в особі керуючого адвокатським бюро Приймака О.Ю. уклали договір з надання правової допомоги.

Згідно з актом виконаних робіт від 16.06.2025 р. Адвокатським бюро «Приймак та Партнери» позивачу було надано професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн..

З огляду на те, що представник позивача довів обґрунтовані підстави для стягнення компенсації витрат на правничу допомогу, суд вважає, що наявні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень у випадку задоволення позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Разом з цим Верховний Суд, розглядаючи питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у своїй судовій практиці неодноразово зазначав, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу)».

Понесені витрати позивачем на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. підтверджуються матеріалами справи.

Проте суд оцінює співмірність заявленої до стягнення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною 5 статті 134 КАС України, з урахуванням обсягу необхідної правової допомоги, складністю справи, ціною позову, значенням даної справи для сторін, виходячи з обсягу та характеру доказів у справі (відсутності експертиз, відсутності виклику свідків, тощо), кількості сторін та відсутності інших учасників у справі, виходячи з фактично витраченого представником позивача часу та наданих послуг, а також кількості підготовлених документів.

Дослідивши зміст поданих представником позивача документів, оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи, а саме, що зазначена справа віднесена до справ незначної складності, з огляду на зміст та обсяг робіт, проведених адвокатом, суд вважає, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 6 000 грн. є завищеною та неспівмірною із складністю цієї справи та обсягом наданих адвокатом послуг, оскільки підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені представником позивача як витрати на правову допомогу.

Беручи до уваги, що факт надання правничої допомоги підтверджено документально, а також враховуючи принцип співмірності, критерії реальності адвокатських витрат, розумності та обґрунтованості їх розміру, суд дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу та стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу при розгляді справи у розмірі 4 000 гривень в іншій частині у слід відмовити.

Відповідно до ст. 139 КАС України на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень (відповідача) підлягає стягненню судовий збір у розмірі 484,48 грн..

На підставі статті 19 Конституції України, статей 121, 126, 222, 247, 251, 258 , 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення та керуючись статтями 6, 9, 19, 77, 78, 90, 243-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити частково.

Скасувати постанову від 04.06.2025 р. серії ББА №710394 про накладення адміністративного стягнення, винесену поліцейським офіцером громади СВГ ВП № 1 Білоцерківського РЦП ГУНП в Київській області старшим лейтенантом Бень П.М. про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 та ч. 1 ст. 126 КУпАП і накладене на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн..

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484 грн. 48 коп..

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Г.Батовріна