Справа № 300/5756/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/5756/24 пров. № А/857/9115/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довга О.І.

Запотічний І.І.

секретаря судового засідання Юник А.А.

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Біньковська Н.В.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ 04 лютого 2025 року у справі №300/5756/24 за адміністративним позовом Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба до ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

23 липня 2024 року Харківський національний університет Повітряних Сил ім. І. Кожедуба (далі Університет), в особі представника Шахід М.А. звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача 412782,82 грн. на відшкодування витрат пов`язаних з утриманням під час навчання.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи вимоги пункту 2.3 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, виходив з того, що наявний у контракті про навчання підпис відповідача свідчить про ознайомлення останнього, станом на момент укладення контракту про обов`язок відшкодування таких витрат у разі виникнення вищевказаних обставин, а особиста обізнаність відповідача з 04.07.2024 про визначену загальну суму розрахунку витрат вказує на несплату в добровільному порядку коштів в розмірі 412 782,82 грн. Доказів добровільного відшкодування суми витрат, пов`язаних з утриманням відповідача в Університеті, як і доказів оскарження суми витрат, що підлягає відшкодуванню, відповідачем не було надано, а тому суд зазначає, що оскільки станом на день розгляду справи відповідач не здійснив відшкодування витрат добровільно, тому таке відшкодування підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач в особі представника подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 року та в позові відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач не був обізнаний про строк, протягом якого він зобов`язаний добровільного сплатити витрати, пов`язані з його утриманням в університеті, а наданий суду розрахунок містить істотні недоліки, які ставлять під сумнів достовірність і допустимість цього документа (доказу). Окрім того відповідач звертає увагу суду, що ОСОБА_1 хоч і розірвав достроково контракт, проте продовжив нести військову службу, на що, як зазначає відповідач, не звернув увагу суд першої інстанції.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що відповідно до аб.7 п.22 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки відповідач на адресу позивача не подавав заяви з пакетом документів щодо застосування до нього певного виду державної цільової підтримки, а відтак у контракті до такого не було застосовано пільги та гарантії щодо оплати за навчання у військових закладах.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач проходив навчання та військову службу в Університеті з 15.08.2023 по 05.07.2024 на посаді курсанта.

Так, 15.08.2023 між Міністерством оборони України, в особі Університету та солдатом ОСОБА_1 (курсант) укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, відповідно до пункту 3 якого курсант добровільно бере на себе зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані із утриманням у вищому військовому навчальному закладі, в разі дострокового розірвання контракту через систематичне невиконання умов контракту, або невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану).

10.06.2024 начальником навчального курсу подано рапорт курсанта ОСОБА_1 через небажання продовжувати навчання в університеті. У рапорті вказано, що з постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 №964 «Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних із утриманням у закладах вищої освіти», ознайомлений.

Відповідно до витягу з наказу начальника Університету (по стройовій частині) від 04.07.2024 №194 відповідача відповідно до підпунктів 3.2 та 3.8 Інструкції, затвердженої наказом Міністра оборони України від 24 грудня 1997 року №490, відраховано від подальшого навчання, у зв`язку з розірванням контракту через невиконання освітньої програми та відповідно до пункту 36 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, з 05.07.2024 припинено чинність дії контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу достроково, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем. Зазначено, що слід стягнути з відповідача суму у розмірі 412782,82 грн. за період навчання в університеті, а також направити для подальшого проходження строкової військової служби

У відповідності із пунктом 9 контракту від 15.08.2023 чинність контракту припинено 05.07.2024 у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту через небажання продовжувати навчання .

Університетом 04.07.2024 складено загальний розрахунок коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта за №1477, яким визначено розмір таких витрат в сумі 412 782,82 грн. Розрахунок містить підпис відповідача і дату ознайомлення з таким 04.07.2024.

Оскільки відповідачем не відшкодовано витрати, понесені Університетом на його навчання, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами по суті справи, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 № 1934-XII (далі - Закон № 1934-XII), «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), Порядком відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 № 964 (далі - Порядок № 964), спільним наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Службою безпеки України «Про затвердження Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах» від 16.07.2007 № 419/831/240/605/537/219/534 (далі - Наказ № 419/831/240/605/537/219/534).

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону №2232-XII до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

Згідно ч. 5 ст. 25 Закону №2232-XII з громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абз. 4 ч. 2 ст. 23 цього Закону.

Частиною 10 статті 25 Закону №2232-XII визначено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до пп. «д», «е», «є», «з», «и» п. 1 та пп. «д», «е», «є», «ж», «з» п. 2 ч. 5 ст. 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі визначає Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 № 964.

Відповідно до п.п. 3, 6,7 Порядку № 964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, зокрема, з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю: курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби - за весь період навчання.

У разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Згідно п. 8 Порядку № 964 сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби.

З аналізу вищевикладених положень вбачається, що курсанти, в разі дострокового розірвання контракту, зокрема через небажання продовжувати навчання, зобов`язані відшкодувати Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі освіти.

Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах затверджений наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534, згідно з п. 2.1 якого відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, а саме витрат, окрім іншого, на грошове забезпечення, продовольче забезпечення, медичне забезпечення та оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

Відповідно до п. 2.1.1 Порядку витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання, яке визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.

Згідно п. 2.1.2 Порядку витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування, які провадяться на підставі довідки-розрахунку, складеної начальником продовольчої служби.

Відповідно до п. 2.1.3 Порядку, витратами на речове забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта речовим майном згідно з нормами забезпечення та лазне-пральними послугами які провадяться на підставі довідки-розрахунку, складеної начальником речової служби, про вартість фактично отриманого речового майна та лазне-прального забезпечення.

У силу вимог п. 2.1.4 Порядку витратами на медичне забезпечення є витрати, пов`язані з наданням медичної допомоги, у тому числі стоматологічної, безпосередньо у ВНЗ, та вартість лікування у військових госпіталях.

У відповідності до п. 2.1.6 Порядку до спожитих курсантом ВНЗ комунальних послуг та енергоносіїв належать тепло, гаряча та холодна вода, водовідведення та електроенергія.

Слід зауважити, що дія ч. 10 ст. 25 Закону України № 2232-XII розповсюджується на дві категорії осіб - на курсантів, які достроково розривають контракт, та на осіб офіцерського складу, які звільняються протягом п`яти років після закінчення вищого навчального закладу.

Так, обов`язок щодо відшкодування витрат за навчання саме у курсантів, в разі дострокового розірвання контракту, не залежить від пункту за яким особу було звільнено з військової служби.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.10.2020 року по справі № 1.380.2019.002683.

Згідно підпункту 1.2 пункту 1 вказаного Порядку зобов`язання про добровільне відшкодування курсантом витрат, пов`язаних з його утриманням, зазначається в контракті під час його укладання.

В наказі про звільнення курсанта сума відшкодування відображається узагальнено та вноситься до книги обліку нестач ВНЗ (абзац 3 підпункту 2.3 пункту 2 Порядку №419/831/240/605/537/219/534).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 13 вересня 2023 р. у справі № 300/4237/23 Івано-Франківським окружним адміністративним судом постановлено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба суму у розмірі 448 518,12 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання з 18.08.2020 по 03.06.2023 за укладеним контрактом через невиконання освітньої програми.

Надалі, 15.08.2023 між Міністерством оборони України, в особі Університету та солдатом ОСОБА_1 (курсант) укладено черговий контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, відповідно до пункту 3 якого курсант добровільно бере на себе зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані із утриманням у вищому військовому навчальному закладі, в разі дострокового розірвання контракту через систематичне невиконання умов контракту, або невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану).

Як зазначено судом першої інстанції та убачається із змісту пункту 3 контракту від 15.08.2023, відповідач взяв на себе обов`язок добровільного відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через систематичне невиконання умов контракту або невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану).

Наявний у вказаному контракті підпис відповідача свідчить про ознайомлення останнього, станом на момент укладення контракту, про обов`язок відшкодування таких витрат у разі виникнення вищевказаних обставин.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що загальний розрахунок №1477 від 04.07.2024 містить підпис відповідача і дату ознайомлення з таким 04.07.2024.

В такому розрахунку, також, є запис: «Зобов`язуюсь добровільно відшкодувати витрати на моє утримання в університеті не пізніше п`ятнадцяти днів з дати видання наказу про моє звільнення», біля якого відсутній підпис відповідача.

Водночас, в судовому засіданні на запитання суду апеляційної інстанції щодо обізнаності відповідача про обов`язок відшкодування витрат на утримання в університеті не пізніше 15 днів з дня видачі наказу про його звільнення представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 про такий був обізнаний, проте з таким розрахунком не погодився, а відтак і не поставив свого підпису під таким зобов`язанням.

Оскільки із наказом про відрахування та загальним розрахунком №1477 04.07.2024 відповідач під розписку ознайомлений, а відтак суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обізнаність відповідача про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта не пізніше п`ятнадцяти днів з дати видання наказу про звільнення, а саме до 19.07.2024.

Водночас доказів добровільного відшкодування суми витрат, пов`язаних з утриманням відповідача в Університеті, відповідач не надав.

Зважаючи на те, що відповідачем у термін добровільного виконання (15 днів з дати видання наказу про відрахування) не відшкодовано позивачу визначені суми, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про наявність підстав для стягнення з відповідача 412782,82 грн на відшкодування витрат пов`язаних з утриманням під час навчання.

Щодо аргументу апеляційної скарги в частині не застосування до відповідача пільг по навчанню, а також і аргументу про продовження відповідачем несення військової служби та участі у виконанні бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій, на якого поширюються пільги передбачені ст. 12 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, згідно з абзацом 1, 2, 7 частини 8 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», державна цільова підтримка для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти надається у вигляді, зокрема, повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів безоплатного проживання в гуртожитку.

Водночас, частиною 9 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти зазначеним категоріям громадян визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзаців другого та третього частини 17 статті 44 Закону України «Про вищу освіту» державна цільова підтримка для здобуття вищої освіти надається у вигляді: повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів; пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти; соціальної стипендії; безоплатного забезпечення підручниками; безоплатного доступу до мережі Інтернет, систем баз даних у державних та комунальних навчальних закладах; безоплатного проживання в гуртожитку; інших заходів, затверджених Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених положень Закону Урядом затверджено постанову «Про надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти» від 23.11.2016 №975 (далі-Постанова № 975).

Пунктом 2 постанови № 975 доручено центральним органам виконавчої влади забезпечити виконання цієї постанови державними та комунальними закладами професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, що належать до сфери їх управління або передані на фінансування з відповідних місцевих бюджетів, за рахунок та в межах видатків, передбачених на зазначені цілі у кошторисах закладів освіти, затверджених в установленому порядку.

Пунктом 8 Порядку та умов надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, затверджених постановою № 975 визначено, що для отримання державної цільової підтримки особи, зазначені у пункті 1 цих Порядку та умов, подають особисто на ім`я керівника відповідного закладу професійної (професійно-технічної), фахової передвищої або вищої освіти заяву, складену в довільній формі, із зазначенням конкретних видів державної цільової підтримки, на які особи претендують.

До заяви додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, зазначених у пункті 7 цих Порядку та умов.

Натомість, відповідачем докази звернення з відповідною заявою на ім`я начальника Університету під час вступу на навчання та укладення ним контракту про проходження військової служби (навчання) від 15.08.2023 щодо застосування цільової підтримки не надано що, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови № 975 та статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Водночас суд апеляційної інстанції враховує аргументи позивача, що предметом адміністративної справи № 300/5756/24 відповідно до положень частини 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання (у зв`язку з його особистою недисциплінованістю та службовою невідповідністю), а не оплати за навчання за державним замовленням в Університеті.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, не зважаючи на взятий на себе обов`язок з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час проходження військової служби (навчання), будучи ознайомленим про необхідність такого відшкодування у разі дострокового розірвання контракту через невиконання освітньої програми, станом на день розгляду справи не здійснив добровільно, а тому такі витрати підлягають відшкодування з відповідача на користь позивача.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час проходження військової служби (навчання) в Університеті, та безпідставності покликань на недотримання порядку поінформованості про обов`язок відшкодування таких витрат, а також недоведеності одержання державної цільової підтримки у здобутті вищої освіти.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 19.09.25