Справа № 200/5077/25
Суддя: Чучко В.М.
Дата ухвалення: 2025-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2025 року Справа№200/5077/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чучка В.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 (далі за текстом позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) (надалі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), про:

1) визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022рік за 30 календарних днів, за 2023 за 30 календарних днів, за 2024 за 35 календарних днів, за 2025 за 35 календарних днів та за 112 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій;

2) зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік за 30 календарних днів, за 2023 за 30 календарних днів, за 2024 за 35 календарних днів, за 2025 за 35 календарних днів та за 112 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій;

3) визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби (з 31.05.1995 по 24.10.1996; з 16.07.2015 по 19.12.2016; з 23.03.2017 по 10.04.2025) відповідно до пунктом 2 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

4) зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби (з 31.05.1995 по 24.10.1996; з 16.07.2015 по 19.12.2016; з 23.03.2017 по 10.04.2025) відповідно до пунктом 2 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

5) визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування та виплати допомоги для оздоровлення за 2025 рік;

6) зобов`язання нарахувати та виплатити допомогу для оздоровлення за 2025 рік;

7) визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік;

8) зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік;

9) зобов`язання нарахувати та виплатити відповідно до ст. 117 Кодекс законів про працю України середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2025 по день винесення рішення;

10) стягнення за рахунок бюджетних асигнувань витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Позовні вимоги мотивовані тим, що не зважаючи на наказ від 09.04.2025 про виключення позивача зі складу особового складу та рішення виплатити компенсацію за невикористані відпустки, одноразову грошову допомогу при звільненні, та інші виплати, ні станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, ні станом на день подання позову до суду, з позивачем не проведено розрахунок щодо виплати належних сум при звільненні з військової служби. Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо не проведення вищевказаних виплат протиправною, у зв`язку з чим порушені права та інтереси, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року відкрито провадження у справі № 200/5077/25, за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення осіб (виклику) учасників справи.

30 липня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що позивач перебував 2 роки 7 місяців в розпорядженні начальника НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ). У зв`язку з перебуванням позивача в розпорядженні начальника НОМЕР_2 прикордонного загону 2 роки 7 місяців, розмір грошового забезпечення позивача на момент звільнення з військової служби склав 0,00 грн, відповідно розрахунок грошової компенсації за не використані дні основної щорічної та додаткової відпустки, грошової допомоги на оздоровлення та грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також одноразової грошової винагороди у зв`язку зі звільненням, складає 0,00 грн, що в свою чергу підтверджує безпідставність і необґрунтованість позовних вимог і є підставою для відмови у їх задоволенні. Щодо правових підстав для виплати середнього заробітку відповідач зазначив, що такі вимоги є передчасними і не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповіді на відзив представник позивача підтримала обґрунтування заявлених вимог, викладених в позовній заяві. Також додатково вказала, що під час розгляду справи 200/6109/24 відповідачем були надані розрахункові документи, відповідно до яких позивачу з березня 2022 року по листопад 2023 року нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення, також в період з березня 2022 року по вересень 2023 року позивачу нараховувалась та виплачувалась щомісячна додаткова винагорода у розмірі до 100000 грн., в період з грудня 2023 року по березень 2024 року виплата грошового забезпечення у тому числі щомісячної додаткової винагороди у розмірі до 100000 грн. відсутня. Таким чином, згідно з позицією відповідача в даній справі, ОСОБА_1 не отримував грошове забезпечення підчас перебування в розпорядженні протягом 2 років і 7 місяців до звільнення виходить з вересня 2022 року. Матеріали справи 200/6109/24 свідчать, що ОСОБА_1 перебуваючи в розпорядженні командира НОМЕР_2 прикордонного загону до вересня 2023 року включно, отримував всі види грошового забезпечення в розмірі 26 650,36 грн щомісячно та додаткову винагороду в розмірі 100 000,00 грн. Таким чином, позиція відповідача у відзиві суперечить фактичним обставинам перебування ОСОБА_1 в розпорядженні під час перебування на лікуванні, отримання позивачем виплат грошового забезпечення включно до вересня 2023 та в квітні 2024, та висновкам за результатами прийнятого рішення Донецьким окружним адміністративним судом від 08.11.2024 у справі 200/6109/24, що набрало законної чинності та є обов`язковим для виконання. У випадку виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду 200/6109/24 від 08.11.2024, відповідачем повинно бути нараховано та виплачено грошове забезпечення за останньою займаною посадою з 15 жовтня 2023 року по 19 березня 2024 року та відновлено нарахування та виплату грошового забезпечення з 05 травня 2024 року, у відповідності до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України 25.06.2018 № 558, Порядку від 26 червня 2018 за №745/3219, Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей № 2011-XII, з урахуванням виплачених сум. Під час розгляду позовних вимог щодо нарахування та виплати належних при звільненні ОСОБА_1 виплат, представник позивача просить виходити з розміру грошового забезпечення що складає 26650,36 грн. на місяць, відповідно до розрахункових листків, виданих відповідачем за період березень 2022 року травень 2024. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з урахуванням додаткових доказів, доданих до відповіді на відзив.

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача зазначив, що у переважній частині представник позивача у відповіді на відзив хибно посилається на рішення суду по адміністративній справі № 200/6109/24 про нарахування грошового забезпечення та виплати додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період перебування на лікуванні, що в свою чергу немає ніякого відношення до даної справи яка розглядається. Та додаткової інформації яка спростовувала би неправомірність дій військової частини НОМЕР_1 по справи 200/5077/25, представником позивача на надано.

У додаткових поясненнях представник позивача зазначила, що якщо б відповідач вчасно виконав рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року у справі №200/6109/24, позивач мав би нараховане та виплачене грошове забезпечення за останньою займаною посадою та додаткову винагороду в розмірі 100 000,00грн. по день звільнення або по день завершення лікування. Однак, відповідачем не було надано суду наказу від 22.03.2024 про продовження перебування на лікуванні ОСОБА_1 зі збереженням грошового забезпечення, розрахункових листів про нарахування та виплату грошового забезпечення та додаткових винагород за період березень 2022 травень 2024. Натомість, відповідач надає суду неправдиві відомості що за період з березня 2022 року по квітень 2025 позивач не отримував грошове забезпечення та додаткову винагороду. Так, сума виплат, належних ОСОБА_1 при звільненні складає разом 1 814 195 19 грн (один мільйон вісімсот чотирнадцять тисяч сто дев`яносто п`ять грн. 20 коп.) Протиправне невиконання відповідачем рішення суду не може стати на заваді захисту прав позивача, порушених відповідачем при звільненні. Тому, представник позивача просить суд прийняти до уваги цей розрахунок, де базою нарахування є грошове забезпечення за останньою займаною посадою ОСОБА_1 з урахуванням додаткових винагород.

19 серпня 2025 року представник позивача звернулась до суду з клопотанням про постановлення окремої ухвали у зв`язку з порушенням відповідачем своїх процесуальних обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 77, п.п.4,5 ч. 5 ст. 44 КАС України, шляхом подання на вимогу суду недостовірних доказів у вигляді розрахункових листів з нарахування позивачу 0,00 грн., в той час, коли в порядку часткового виконання рішення суду №200/6109/24, позивачу фактично було нараховано та виплачено в лютому 2025 - 28571,43 грн., а в березні 2025 - 45161,29 грн.

У додаткових поясненнях відповідача представник зазначив, що представник позивача навмисно намагається дискредитувати дії відповідача та ввести суд в оману щодо неправомірності дій відповідача. Сторона позивача хибно посилається на виплату зазначену в розрахунковому лист від 15.08.2025 № 1235 у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 було здійснено виплату на підставі наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 10.06.2025 № 653-ОС щомісячної додаткової винагороди в розмірі збільшеної до 100000 гривень пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні у періоди з 15.10.2023. Також представник зазначив, що викладення інформації щодо розгляду та виконання рішення суду відповідачем по справі № 200/6109/24, немає жодного відношенням до розгляду даної справи № 200/5077/25.

Ухвалою суду від 19.09.2025 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі відмовлено.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є учасником бойових дій, в період з 23.03.2017 по 10.04.2025 проходів військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 06.09.2022 № 50-ОС, штаб-сержанта ОСОБА_1 , старшого дільничного інспектора прикордонної служби відділення дільничних інспекторів прикордонної службу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип В), з 07.09.2022, згідно пункту 127 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» у зв`язку із проведенням організаційно-штатних заходів, зараховано у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 15.06.2023 № 324-ОС, штаб-сержанта ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні начальника НОМЕР_2 прикордонного загону згідно пункту 127 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» у зв`язку із проведенням організаційно-штатних заходів, зарахувати у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону, відповідно до підпункту 9 пункту 127 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», як такого, що перебуває на тривалому лікуванні.

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 09.04.2025 № 431-ОС, штаб-сержанта ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні начальника НОМЕР_2 прикордонного загону (остання займана штатна посада старший дільничний інспектор прикордонної служби відділення дільничних інспекторів прикордонної службу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип В)), звільненого наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 06.04.2025 № 409-ОС, за підпунктом «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про не придатність до військової служби або тимчасову непридатність до військової служби з переглядом через 6-12 місяців) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» у відставку, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, з 10.04.2025. Поранення, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини. Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.

Також, в наказі визначено: вислуга років на 10 квітня 2025 складає календарна 10 років 10 місяців 13 днів, пільгова 09 років 10 місяців 03 дні, всього 20 років 08 місяців 15 днів.

Щорічні основні відпустки за 2022, 2023, 2024 та 2025 роки не використав.

Відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити грошову компенсацію за невикористані щорічні основні відпустки, за 2022 рік - за 30 календарних днів, за 2024 рік - за 30 календарних днів, за 2024 рік за 35 календарних днів, за 2025 рік за 35 календарних днів.

За пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки не надавалась. Виплатити грошову компенсацію за 112 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Згідно пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних роки служби (з 31.05.1995 по 24.10.1996; з 16.07.2015 по 19.12.2016; з 23.03.2017 по 10.04.2025).

Допомога на оздоровлення за 2025 рік не виплачена.

Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік не виплачена.

Як вбачається з довідки від 27.07.2025 № 1159 про остаточний розрахунок грошового забезпечення щодо позивача за квітень 2025 року, позивачу визначено компенсацію за невикористану відпустку та грошову допомогу при звільненні в розмірі 0,00 грн.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

На підставі ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Щодо позовних вимог про:

1) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022рік за 30 календарних днів, за 2023 за 30 календарних днів, за 2024 за 35 календарних днів, за 2025 за 35 календарних днів та за 112 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій;

2) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік за 30 календарних днів, за 2023 за 30 календарних днів, за 2024 за 35 календарних днів, за 2025 за 35 календарних днів та за 112 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій;

3) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби (з 31.05.1995 по 24.10.1996; з 16.07.2015 по 19.12.2016; з 23.03.2017 по 10.04.2025) відповідно до пунктом 2 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

4) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби (з 31.05.1995 по 24.10.1996; з 16.07.2015 по 19.12.2016; з 23.03.2017 по 10.04.2025) відповідно до пунктом 2 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,

суд виходить з наступного.

Відповідно до абзацу третього п. 14 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) установлено, що в рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".

На підставі п. 6 глави 8 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за № 854/32306 (далі - Інструкція № 558) передбачено, що в рік звільнення зі служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зазначеним у пунктах 4, 5 цієї глави, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.

Грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки провадиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Також, відповідно до частини другої статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей №2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно із п.п. 1 п. 1 глв. 9 розд. V Інструкції № 558, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік - які звільняються з військової служби: за станом здоров`я.

У відповідності до пп. 12 п. 127 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009) установлено, що зарахування військовослужбовців у розпорядження начальників, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого проходження такими військовослужбовцями військової служби допускається у разі: визнання військовослужбовця військово-лікарською комісією непридатним чи обмежено придатним до військової служби - на період, необхідний для підготовки матеріалів до звільнення з військової служби, але не більше одного місяця.

Також у п. 127 Положення № 1115/2009 зазначено, що за військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження начальників органів Держприкордонслужби відповідно до підпунктів 1 - 3, 8, 9, 12, 16, 18 цього пункту, зберігається право на забезпечення всіма видами матеріального та грошового забезпечення за останньою посадою, яку вони займали. Порядок грошового забезпечення військовослужбовців, які зараховані у розпорядження з інших підстав, визначається законодавством, що регулює питання грошового забезпечення військовослужбовців.

У підпунктах 1-3 пункту 4 розділу V Інструкції № 558 зазначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні, та тим, хто на день вибуття на лікування звільнений від посад, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії, але не більше чотирьох місяців з дня вибуття з органу Держприкордонслужби (крім випадків, коли законодавством передбачені більш тривалі терміни перебування на лікуванні) виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні, та тим, хто на день вибуття на лікування звільнений від посад, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії, але не більше чотирьох місяців з дня вибуття з органу Держприкордонслужби (крім випадків, коли законодавством передбачені більш тривалі терміни перебування на лікуванні) виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали.

Грошове забезпечення в цьому разі обчислюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, на які військовослужбовці мали право на день звільнення від посад (звільнення від виконання службових обов`язків). У разі якщо в зазначені періоди у військовослужбовців відбулися зміни розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням та додаткових видів грошового забезпечення або норм грошового забезпечення, грошове забезпечення перераховується з урахуванням нових розмірів за кожним з видів грошового забезпечення з дня, з якого відбулися відповідні зміни.

У разі якщо загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою перевищив чотири місяці поспіль (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні), грошове забезпечення виплачується за умови, що таке перебування продовжене рішенням начальника (командира) органу Держприкордонслужби на підставі висновку закладу охорони здоров`я (військово-лікарської комісії) Держприкордонслужби.

Військовослужбовцям строкової військової служби, які перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я чи у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, посадові оклади виплачуються за весь період перебування на лікуванні та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою.

Суд зазначає, що доводи відповідача про те, що, у зв`язку з перебуванням позивача на лікуванні більше 4-х місяців, розмір грошового забезпечення позивача на момент звільнення з військової служби склав 0,00 грн, відповідно розрахунок грошової компенсації за не використані дні основної щорічної і додаткової відпустки та грошової допомоги при звільненні складає 0,00 грн є помилковими, оскільки, фактично, повністю спростовують передбачене Законом № 2011-XII право позивача на компенсацію за не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної і додаткової відпустки та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків.

Також суд зазначає, що перебування позивача на лікуванні у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, що підтверджується, зокрема, висновком комісії від 19.05.2022, довідками №1372 від 14.06.2022 Львівського військово-медичного клінічного центру (клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України, ГВЛК №364 від 10.06.2022, більше чотирьох місяців і таке перебування не продовжене рішенням начальника (командира) органу Держприкордонслужби для виплати позивачу грошового забезпечення, не повинно негативно впливати на право позивача на отримання в належному розмірі компенсації за не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної і додаткової відпустки, а також виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про порушення відповідачем права позивач на компенсацію за не використані за час проходження військової служби дні щорічної відпустки за 2022 рік (30 днів), за 2023 рік (30 днів), за 2024 рік (35 днів), за 2025 рік (35 днів) та за 112 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби (з 31.05.1995 по 24.10.1996; з 16.07.2015 по 19.12.2016; з 23.03.2017 по 10.04.2025).

Водночас суд зазначає, що кількість днів невикористаної щорічної основної і додаткової відпустки, а також одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення, не є спірним питанням та визначені в наказі начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 09.04.2025 № 431-ОС.

Відтак суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог про:

5) визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування та виплати допомоги для оздоровлення за 2025 рік;

6) зобов`язання нарахувати та виплатити допомогу для оздоровлення за 2025 рік;

7) визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік;

8) зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік,

суд зазначає наступне.

Розділом IV Інструкції № 558 визначений порядок, умови та розміри виплати одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Глава 6 розділу IV Інструкції регулює виплату військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, згідно пункту 1 якої військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) за рішенням начальника (командира) органу Держприкордонслужби може надаватися у межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі органу Держприкордонслужби, один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Розмір матеріальної допомоги щороку встановлюється Адміністрацією Держприкордонслужби виходячи з наявного фонду грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 2 глави 6 розділу IV Інструкції матеріальна допомога надається військовослужбовцю на підставі рапорту, який подається за командою.

Згідно із абз. 2 питання щодо виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям розглядаються комісією, склад якої затверджується наказом начальника (командира) органу Держприкордонслужби.

Рішення комісії оформлюється протоколом, який затверджується начальником (командиром) органу Держприкордонслужби, і разом з рапортами військовослужбовців передається до фінансово-економічного підрозділу для виплати матеріальної допомоги.

Така матеріальна допомога військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби або органом, у якому військовослужбовець перебуває на фінансовому забезпеченні.

Главою 7 розділу IV Інструкції урегульовано питання щодо виплати допомоги для оздоровлення.

Згідно пункту 1 глави 7 розділу IV Інструкції військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) один раз на рік надається допомога для оздоровлення (далі - допомога) в розмірі місячного грошового забезпечення.

Пунктом другим цієї Глави визначено, що така допомога надається військовослужбовцям за їх рапортом за місцем штатної служби на підставі наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби, а начальникові (командирові) - на підставі наказу начальника вищого рівня із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Отже, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги для оздоровлення здійснюється за рапортом військовослужбовця.

В матеріалах справі відсутні жодні докази звернення позивача з рапортом щодо виплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги для оздоровлення.

У зв`язку з неподанням позивачем рапорту щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги для оздоровлення, у відповідача не виникло правових підстав для розгляду відповідного питання та виплати такої допомоги.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відносно позовних вимог про:

9) зобов`язання нарахувати та виплатити відповідно до ст. 117 Кодекс законів про працю України середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2025 по день винесення рішення,

суд вважає за необхідне відмітити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16.

Отже, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, який приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає, що вимога позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити відповідно до ст. 117 Кодекс законів про працю України середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2025 по день винесення рішення є передчасно заявленою, оскільки відповідачем не здійснено повного розрахунку з позивачем на час розгляду даної справи, а відтак суд позбавлений можливості обрахувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача. Тому, у задоволенні позову в цій частині належить відмовити у зв`язку із передчасністю.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. При цьому, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява 4909/04), відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Щодо постановлення окремої ухвали, про яку зазначає представник позивача, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.249 КАС України передбачене право суду постановити окрему ухвалу.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними (ч.2 ст.249 КАС України).

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що при виявленні під час розгляду справи порушення закону, судом може бути постановлена окрема ухвала, де мають бути визначені вказівки щодо усунення порушень.

Суд зауважує, що винесення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, і реалізація такого права безпосередньо пов`язана з виявленням саме судом під час розгляду справи порушення закону. Для встановлення факту допущеного порушення вказане має бути належним чином обґрунтовано та підтверджено відповідними доказами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для винесення окремої ухвали.

Таким чином, у спірних правовідносинах, на думку суду, відповідач діяв з порушенням меж повноважень, визначених Законами України, необґрунтовано та не пропорційно, чим порушив вимоги ст. 18 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в тому числі, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано і пропорційно.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б доводили необґрунтованість заявленого позову, відповідач суду не надав, а отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок).

У позовній заяві зазначено, що орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу становить 25 000,00 (двадцять п`ять тисяч гривен) грн., який позивач зобов`язується підтвердити документально у відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України. Позивачем в порядку, передбаченому ст.139 КАС України, будуть подані докази на підтвердження витрат з професійної правничої допомоги.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що розподіл цих витрат буде вирішений після подання відповідної заяви з доказами понесення таких витрат.

Відповідно до п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2022 рік за 30 календарних днів, за 2023 рік за 30 календарних днів, за 2024 рік за 35 календарних днів, за 2025 рік за 35 календарних днів та за 112 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2022 рік за 30 календарних днів, за 2023 рік за 30 календарних днів, за 2024 рік за 35 календарних днів, за 2025 рік за 35 календарних днів та за 112 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

4. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби (з 31.05.1995 по 24.10.1996; з 16.07.2015 по 19.12.2016; з 23.03.2017 по 10.04.2025).

5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби (з 31.05.1995 по 24.10.1996; з 16.07.2015 по 19.12.2016; з 23.03.2017 по 10.04.2025) відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судове рішення складено та підписано 19 вересня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.М. Чучко