Справа № 463/3746/25
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 463/3746/25 пров. № А/857/25757/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання: Пославського Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2025 року (суддя Боброва Ю.Ю., ухвалене в м. Львові) у справі №463/3746/25 за адміністративним позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови №2 від 14 квітня 2025 року про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями та закриття провадження у справі про правопорушення пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, його оскаржило Акціонерне товариство "Українська залізниця" подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду та з наведених у ній підстав, покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить за результатами розгляду цієї апеляційної скарги ухвалити постанову, якою скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2025 по справі № 463/3746/25 та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги акціонерного товариства «Українська залізниця» в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зокрема зазначає, що протокол від 03.04.2025 № 440233 про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, який складений помічником начальника відділу начальником групи з адміністративно-юрисдикційної діяльності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лейтенантом ОСОБА_1 у присутності стюарда ОСОБА_2 не відповідає вимогам статті 3 Закону про відповідальність перевізників. У протоколі від 03.04.2025 № 440233, не визначено хто саме брав участь у його складанні: особа, яка керує транспортним засобом, чи представник перевізника, а лише зазначено ОСОБА_2 . Зазначає, що судом першої інстанції не враховано п. 1.2. Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом № 1196 від 27.12.2006 Міністерства транспорту та зв`язку України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 за № 310/13577, де зазначено, що Правила застосовуються при перевезенні пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничними лініями загального користування тільки у внутрішньому сполученні (у межах України). Апелянт вважає, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягає Угода про міжнародне пасажирське сполучення від 01.11.1951 року, стороною якої є Україна та Конвенція про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ), до якої приєдналася України згідно із Законом України від 05.06.2003 № 943-IV «Про приєднання України до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ)». Зазначає, що хронологічний аналіз законодавства про залізничний транспорт свідчить про те, що починаючи з 17 серпня 2012 року у залізниці відсутній обов`язок щодо здійснення перевірки наявності у пасажира документів, необхідних для в`їзду до України, а повноваження працівників АТ «Укрзалізниця» обмежуються перевіркою наявності у пасажира лише паспортного документа, що посвідчує його особу. Вважає, що працівники залізниці при перевірці проїзних документів та документів, що посвідчують особу діяли відповідно до ЗУ «Про залізничний транспорт», Угоди про міжнародне залізничне пасажирське сполучення та Конвенції про міжнародні залізничні перевезення.

В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив таку задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 3 квітня 2025 року о 02 годині 45 хвилин в пункті контролю для залізничного сполучення «Львів» прикордонним нарядом «Перевірка документів» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » під час перевірки документів у пасажирів, які перетинали державний кордон у потязі № 716 сполученням «Перемишль-Львів-Київ», що виконується перевізником Акціонерне товариство «Українська залізниця», у вагоні №3 на пасажирському місці №11, без належних документів для в`їзду в Україну виявлено громадянку Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка пред`явила на паспортний контроль ідентифікаційну картку громадянки Федеративної Республіки Німеччини серії НОМЕР_1 , видану 20.01.2021 року, дійсну до 19.01.2031 року, яка не дає права на перетинання державного кордону України.

З копії рішення від 3 квітня 2025 року вбачається, що щодо громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» уповноваженим представником Державної прикордонної служби України прийнято рішення про відмову в пропуску через державний кордон при в`їзді в Україну, у зв`язку із відсутністю дійсного паспортного документа, який надає право на перетинання державного кордону України (а.с.61).

Також встановлено, що 3 квітня 2025 року посадовою особою НОМЕР_2 прикордонного загону складено протокол про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями №440233 (а.с.63-65) щодо АТ «Укрзалізниця» за фактом невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира (пасажирів) документів, необхідних для в`їзду до держави прямуванням (транзиту), що призвели до перевезення через державний кордон України 3 квітня 2025 року рейсом №716 за маршрутом «Перемишиль-Київ» без необхідних документів для в`їзду до державного прямування (транзиту) Україна пасажира громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як вбачається з протоколу, що при складенні такого був присутній ОСОБА_2 як представник перевізника, який в поясненнях зазначив, що: «пасажирка забігла сама остання в поїзд показала тільки квиток, на прохання показати паспорт почала балакати на англійській мові, одразу за нею зайшли польські прикордонники». Примірник протоколу було вручено ОСОБА_2 як представнику перевізника.

03 квітня 2025 року позивачу направлено повідомленням про дату і час розгляду справи про правопорушення, пов`язаного з міжнародними пасажирськими перевезеннями.

Відтак, згідно з копією постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_4 від 14 квітня 2025 року (а.с.105-106), на перевізника Акціонерне товариство «Укрзалізниця» накладено штраф в розмірі 47 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 142 316 гривень.

Акціонерне товариство «Укрзалізниця» не погоджуючись з постановою про накладення штрафу звернулось в суд з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку, що перевізником ПАТ Українська залізниця не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, чим порушено вимоги ст.1 Закону України Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень та ст.22-1 Закону України Про залізничний транспорт. А відтак, постанова №2 від 14 квітня 2025 року про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, та накладення на Акціонерне товариство «Українська залізниця» штрафу у розмірі 142 315 гривень є правомірною і підстави для її скасування відсутні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Положеннями статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» передбачено, що на органи та посадових осіб Держприкордонслужби України серед іншого покладено обов`язок запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, а під час дії воєнного або надзвичайного стану - на блокпостах чи контрольних постах осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил; здійснення самостійно або у взаємодії з органами Національної поліції і органами Служби безпеки України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальними органами чи територіальними підрозділами в межах контрольованих прикордонних районів контролю за дотриманням іноземцями та особами без громадянства, а також біженцями, особами, які потребують додаткового захисту, та особами, яким надано притулок в Україні, установлених правил перебування на її території.

Як передбачено ст. 221 Закону України «Про залізничний транспорт», під час перевезення у міжнародному залізничному сполученні пасажир зобов`язаний мати належним чином оформлені документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред`явити їх перевізникові на його вимогу, а перевізник при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні зобов`язаний до початку такого перевезення перевірити наявність у пасажира паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документ, що його замінює, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред`явив необхідні документи. За невиконання обов`язку перевірити перед початком перевезення пасажира у міжнародному залізничному сполученні наявність у нього паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документа, що його замінює, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, перевізник несе відповідальність, передбачену законом.

Згідно преамбули Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» №2920-ІІІ від 10.01.2002 року, цей Закон відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об`єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» передбачено, що підприємства (їх об`єднання), установи, організації та фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира паспортного документа, візи або інших документів, необхідних для в`їзду до держави прямування або транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без таких документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу в розмірі сорока семи прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленому на 1 січня календарного року, за кожного такого пасажира, але не більше шестисот таких прожиткових мінімумів за одне перевезення, а за ненадання або надання недостовірних даних реєстрації пасажирів - у розмірі п`ятдесяти таких прожиткових мінімумів за кожне перевезення. Перевізник звільняється від відповідальності, передбаченої цією статтею, якщо доведе, що документи, надані йому пасажиром перед початком міжнародного пасажирського перевезення, дали йому достатні підстави вважати, що пасажир мав документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, транзиту.

Пунктом 7.2 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 року №1196, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 року за №310/13577 (далі Правил) передбачено, що посадка в поїзд осіб, здійснюється за такими документами, що посвідчують особу: паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта України, службового паспорта України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідчення водія, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа для виїзду за кордон особи, яку визнано біженцем, та особи, яка потребує додаткового захисту, довідки про звернення за захистом в Україні, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, картки мігранта, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, паспортного документа іноземця та особи без громадянства.

Положеннями статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України; іноземців, які постійно проживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання; осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України, - за посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон; іноземців та осіб без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, - за проїзним документом для виїзду за кордон.

Відповідно до пункту 5 Порядку забезпечення надання перевізникам, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення, та органам охорони державного кордону інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 2011 року №811, визначено, що Адміністрація Держприкордонслужби забезпечує у межах своїх повноважень надання органам охорони державного кордону, Мінінфраструктури інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав (в т.ч. для громадян Федеративної Республіки Німеччина).

Відповідно до наданої інформації документами, які необхідні громадянам Федеративної Республіки Німеччина для в`їзду в Україну є: паспорт громадянина для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, проїзний документ дитини, посвідчення особи моряка, проїзний документ для іноземців, проїзний документ біженця, проїзний документ особи без громадянства.

Пунктом 12 статті 1 Закону України «Про прикордонний контроль», визначено, що паспортний документ - виданий уповноваженими державними органами України чи іншої держави або статутними організаціями ООН документ, що підтверджує громадянство, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд або виїзд з держави і визнаний Україною. Пунктом 13 статті 1 цього ж Закону визначено, що перевізник - будь-яка фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт діяльність із перевезення пасажирів чи (та) вантажів через державний кордон.

Як передбачено пунктом 7 Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року №735 визначено, що одним із предметів діяльності товариства є надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів, зокрема небезпечних вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні.

Відтак, враховуючи вищезгадані норми суд першої інстанції зробив вірний висновок, що перевізник був зобов`язаний перед початком здійснення міжнародного пасажирського перевезення перевірити у пасажира SCHWERTMANN BRITTA FRANZISKA, ІНФОРМАЦІЯ_3 , наявність документів, які необхідні громадянам Федеративної Республіки Німеччина для в`їзду в Україну.

Разом з тим, позивачем не виконано такий обов`язок, оскільки, як вірно вказав суд першої інстанції ідентифікаційна картка громадянки Федеративної Республіки Німеччини серії L9FZ22N8J не дає права на перетинання державного кордону України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що надані відповідачем процесуальні документи, а саме: рішення про відмову в перетинанні державного кордону України відносно громадянина Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 , рапорти військовослужбовців НОМЕР_2 прикордонного загону, свідчать саме про те, що в особи були відсутні документи, що надають право на перетинання державного кордону України, а тому доводи апелянта є необґрунтованими.

Окрім цього, як вбачається з протоколу працівником Акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_2 , зазначено, що пасажирка (громадянка Федеративної Республіки Німеччини) забігла остання в поїзд, показала тільки квиток, що свідчить про порушення вимог статті 221 Закону України «Про залізничний транспорт».

Також колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо безпідставності доводів представника позивача щодо порушення порядку складення протоколу від 3 квітня 2025 року №440233 у зв`язку із відсутністю належного представника.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, визначення поняття «представник перевізника» не міститься у Законі України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Разом з тим посилання апелянта, що таким представником може бути лише керівник, член виконавчого органу юридичної особи-перевізника, інша особа, уповноважена діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), або представника за довіреністю, жодними нормами не передбачена. Окрім цього, така позиція суперечить і самій суті складення протоколу при виявленні особи при перетині державного кордону, у якої відсутні документи, які надають право на в`їзд на території України. Окрім цього, старший стюард ОСОБА_2 заперечень щодо залучення його в якості представника не заперечував, натомість надав пояснення по суті.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 03 квітня 2025 року позивачу направлено повідомленням про дату і час розгляду справи про правопорушення, пов`язаного з міжнародними пасажирськими перевезеннями. Проте з матеріалів справи вбачається, що позивач своїми процесуальними правами не скористався, зокрема, правом звернення із клопотаннями, ознайомлення із протоколом та матеріалами справи, явки представника для розгляду справи не забезпечив.

Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач розглянув справу у спосіб, що передбачений законом, а посилання представника позивача на порушення положень вимог частини 1 статті 6 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», згідно яких справа про правопорушення розглядається в присутності представника перевізника, є безпідставними, оскільки позивачу було надано можливість забезпечити присутність представники при розгляді справи.

Зважаючи на наведене апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що перевізником ПАТ Українська залізниця не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, чим порушено вимоги ст.1 Закону України Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень та ст.22-1 Закону України Про залізничний транспорт.

З приводу посилань апелянта відносно відсутності відомостей про притягнення громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, то з матеріалів справи вбачається, що остання не притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 КУпАП, оскільки встановленим порядком їй було відмовлено у перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну.

Враховуючи все зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова №2 від 14 квітня 2025 року про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, та накладення на Акціонерне товариство «Українська залізниця» штрафу у розмірі 142 315 гривень є правомірною і підстави для її скасування відсутні.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 286, 308, 310, 316, 321, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2025 року у справі №463/3746/25 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді О. І. Довга
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 19.09.2025