Справа № 160/16740/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 рокуСправа №160/16740/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання протиправним та скасування наказу №БВПД/005/02.2.5-0.3 від 25.04.2025р., -

УСТАНОВИВ:

04.06.2025р. (згідно відомостей Нова Пошта) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги та просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 25.04.2025р. №БВПД/005/02.2.5-0.3.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, за оспорюваним наказом за її заявою від 11.04.2025р. про надання безоплатної правничої допомоги, а саме: з питання складання документів процесуального характеру щодо протиправних дій та бездіяльності Департаменту соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області у зв`язку із припиненням їй соціальних виплат, їй було відмовлено в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги на підставі того, що в наданих нею до відповідача документах відсутнє досудове врегулювання спору. Позивачка не погоджується з таким наказом, вважає його протиправним та незаконним, просила його скасувати посилаючись на те, що підстави для відмови в наданні безоплатної правової вторинної правничої допомоги законодавець чітко визначив у статті 20 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» і даною статтею не передбачена відмова з підстав відсутності документів наданих для отримання вторинної правничої допомоги про врегулювання спору в досудовому порядку. У відповіді на відзив від 09.08.2025р.позивачка повторила ті ж обставини та підстави, які були наведені у позові.

Ухвалою суду від 11.06.2025р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 11.07.2025р. відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, запропоновано відповідачеві протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали суду надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України, надати докази правомірності прийняття спірного наказу, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду, 21.07.2025р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивачки відмовити посилаючись на те, що позивачка зверталася до відповідача про надання безоплатної вторинної правничої допомоги для складання процесуальних документів з метою оскарження бездіяльності УСЗН ДСГП, зокрема не надання відповіді на звернення від 17.10.2024р. (№С-2041/02-24к) та припинення виплат допомоги на проживання внутрішньо-переміщеним особам (ВПО). Проте, із листів УСЗН ДСГП від 11.10.2024р., 12.03.2025р., 28.03.2025р., 23.04.2025р. було встановлено, що з даного питання позивачці надавались відповіді з роз`ясненнями умов припинення виплат та необхідності повторного звернення із заявою, тому підстави для оскарження бездіяльності УСЗН ДСГП щодо не надання відповіді на звернення позивачки з метою захисту її прав встановлено не було, а відтак, вважає, що вимоги позивачки про захист або відновлення її прав є неправомірними. Тому, виходячи з приписів пункту 3 частини 1 ст.20 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» за якою передбачено, що особі, може бути відмовлено у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги, якщо вимоги особи про захист або відновлення її прав є неправомірними, а саме: через відсутність необхідних документів (зокрема, оновленої довідки МСЕК та доказів не надання відповіді УСЗН ДСРП). З огляду на викладене, відповідач вважає, що, відмовляючи позивачці у наданні безоплатної правничої допомоги за оспорюваним наказом, Центр діяв у межах своїх повноважень, а оспорюваний наказ є законним і не підлягає скасуванню.

Також на виконання вимог ухвали суду відповідачем через систему «Електронний суд» 12.09.2025р. було подане клопотання про долучення доказів, зокрема, копію заяви ОСОБА_1 про надання безоплатної вторинної допомоги від 11.04.2025р., копію Талону про прийняття заяви про надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 11.04.2025р.ю №2025-3865995, копії відповідей УСЗН ДСГП від 11.10.2024р. №4901/02-49/24-09.2/5, від 12.03.2025 №1500/02-45/25-09.1/2, копію довідки ВПО та копію паспорту позивачки.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.09.2025р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці у серпні 2025р. та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 19.09.2025р.

Таким чином, дана адміністративна справи вирішується 19.09.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянка України ОСОБА_1 є внутрішньо-переміщеною особою, інвалідом ІІ групи з 01.06.2020 загальне захворювання, строком до 1 грудня 2023р., з датою чергового переогляду 02.11.2023р. про що свідчать копія паспорту позивачки серії НОМЕР_1 від 02.08.2007р., копія Довідки про взяття на облік ВПО від 01.07.2022р. №1244- та копія Довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №882148 від 02.11.2020р. наявних в матеріалах справи.

11.04.2025р. позивачка звернулася до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги із заявою про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, у якій просила надати їй безоплатну вторинну правничу допомогу з питання складання процесуальних документів до суду щодо бездіяльності УСЗН Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, яка полягає в ненаданні своєчасно інформації стосовно умов призначення допомоги на проживання ВПО у відповіді №4901/02-49/24-09.2/5. В наданій відповіді зазначено про необхідність надати до УСЗН поновлену довідку МСЕК для подальшого отримання допомоги, яку було припинено з 01.10.2024р. як ВПО інваліду другої групи. Про факт бездіяльності вона дізналася з відповіді №1500/02-45/25-09.1/2 від 12.03.2025р., в котрій зазначено, що вона має право на допомогу ВПО в розмірі 2000 грн. як ВПО без довідки МСЕК, про що не було зазначено у листі №4901/02-49/24-09/3, що підтверджується змістом копії наведеної заяви позивачки, наявної у справі.

У відзиві на позов відповідач уточнив, що позивачка зверталася до Центру з проханням про надання безоплатної вторинної правничої допомоги для складання процесуальних документів з метою оскарження бездіяльності УСЗН ДСГП, зокрема, не надання відповіді на її звернення від 17.10.2024р. (№С-2041/02-24к) та припинення виплат допомоги на проживання ВПО.

За результатами розгляду згаданої вище заяви позивачки від 11.04.2025р., відповідачем був прийнятий Наказ за №В-БВПД/005/02.2.5-03/5 від 25.04.2025р. «Про відмову у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 » на підставі пункту 3 статті 20 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу», а саме: вимоги стосуються вчинення дій чи підготовки документів, що не передбачені законодавством - через відсутність доказів про досудове врегулювання спору, про що свідчить зміст копії наведеного наказу, наявного у справі.

Вважаючи вищенаведений оспорюваний Наказ №В-БВПД/005/02.2.5-03/5 від 25.04.2025р. «Про відмову у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 » протиправним, таким, що порушує її права та інтереси, позивачка звернулася з даним позовом про його скасування.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги, визначені Законом України «Про безоплатну правову допомогу» ( далі Закон №3460-УІ).

Статтею 3 Закону №3460-УІ передбачено, що право на безоплатну правничу допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правничу допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правничу допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини 1 ст.13 Закону №3460-УІ встановлено, що безоплатна вторинна правнича допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.

Безоплатна вторинна правнича допомога включає такі види правничих послуг: захист; здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; складення документів процесуального характеру(частина друга статті 13 Закону №3460-УІ).

У відповідності до вимог пункту 14 частини 1 статті 14 згаданого Закону №3460-УІ встановлено, що право на безоплатну вторинну правничу допомогу згідно з цим Законом та іншими законами мають такі категорії фізичних осіб, зокрема, внутрішньо переміщені особи - на всі види правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.

Суб`єктами надання безоплатної вторинної правничої допомоги в Україні є, зокрема, центри з надання безоплатної правничої допомоги пункт 1 частини 1 ст.15 закону №3460-УІ.

За приписами пункту 3 ч.1 ст.17 Закону №3460-УІ встановлено, що центр з надання безоплатної правничої допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги або про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги.

Виключний перелік підстав для відмови у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги наведений у статті 20 наведеного Закону №3460-УІ.

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 Закону №3460-УІ визначено, що особі, може бути відмовлено в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги за наявності хоча б однієї з таких підстав, а саме: вимоги особи щодо захисту стосуються вчинення дій чи підготовки документів, що не передбачені законодавством.

Таким чином, із аналізу наведених приписів чинного законодавства слідує, що вказаними нормами передбачений випадок обмеження (відмову) у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги окремим суб`єктам, зокрема, за таких умов, якщо вимоги особи щодо захисту стосуються вчинення дій чи підготовки документів, що не передбачені законодавством.

Так, як встановлено судом із матеріалів справи, ОСОБА_1 (позивачка у справі) є особою, яка має право на отримання безоплатної вторинної правничої допомоги як внутрішньо переміщено особа (ВПО) згідно до вимог п.14 ч.1 ст. 14 Закону №3460-УІ про що свідчить копія Довідки від 01.07.2022 №1244- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та не оспорюється учасниками справи.

11.04.2025р. позивачка звернулася до відповідача із зверненням (заявою) про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, яке передбачало складання документів процесуального характеру з питання бездіяльності (у не наданні своєчасно інформації) УСЗН ДСГП Вільногірської міської ради Дніпропетровської області стосовно умов призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, про що зазначено у копії цієї заяви, наявної у справі.

Разом з тим, зі змісту відзиву на позов судом установлено, що прохальна частина заяви (звернення) позивачки стосувалася необхідності надання їй безоплатної вторинної правничої допомоги для складання процесуальних документів з метою оскарження бездіяльності УСЗН ДСГП, зокрема, не наданні (у не наданні своєчасно інформації) відповіді на її звернення (заяву) від 17.10.2024р. (№С-2041/02-24к) про припинення виплат допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - ВПО).

Копія зазначеної заяви позивачки від 17.10.2024р. була додана відповідачем до відзиву на позов, при цьому, з її змісту слідує, що дана заява була зареєстрована в УСЗН ДСГП Вільногірської міської ради Дніпропетровської області 17.10.2024р. за вх. №С-2041/02-24к про що свідчить відповідна відмітка УСЗН ДСГП на копії цієї заяви.

А відтак, доводи відповідача про не надання до заяви позивачкою доказів підтвердження подання цього звернення до УЗСН ДСГП спростовується відміткою вказаного органу про її реєстрацію в УСЗН ДСГП 17.10.2024р. за вх. №С-2041/02-24к, яка міститься у копії заяви позивачки, наданої самим відповідачем, тому такі доводи відповідача визнаються судом неспроможними.

Станом на 25.04.2025р. (дату прийняття оспорюваного наказу) доказів, які б свідчили про надання позивачці УСЗН ДСГП відповіді на її заяву (звернення) від 17.10.2024р. за вх. №С-2041/02-24к матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

Відповідно, аналіз наведених встановлених судом обставин свідчить про наявність бездіяльності УСЗН ДСГП Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, яка полягає у не наданні інформації на заяву (звернення) позивачки від 17.10.2024р. за вх. №С-2041/02-24к та така бездіяльність, з метою захисту порушених прав позивачки, може бути предметом судового оскарження, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст.15 ст.18,19, 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, їх посадових осіб.

В той же час, обов`язком згаданих вище суб`єктів, є розгляд такої заяви чи скарги, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги, забезпечувати поновлення порушених прав, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення та роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Такі звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження - ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян».

А за приписами п.1 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає скарги щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Таким чином, із аналізу наведених норм слідує, що бездіяльність посадових осіб УСЗН ДСГП, яка полягає у не наданні( несвоєчасному наданні) відповіді за зверненням (заявою) позивачки від 17.10.2024р. за вх. №С-2041/02-24к щодо припинення виплати допомоги на проживання ВПО, позивачка має право оскаржити до адміністративного суду у встановленому законодавством порядку, зокрема, виходячи з вимог Закону України «Про звернення громадян» та п.1 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом критично надається оцінка аргументам відповідача, зазначеним у спірному наказі, з приводу того, що позивачці було надано відповіді на її звернення листами від 11.10.2024р. №4901/02-49/24-09.2/5 та від 12.03.2025р. № 1500/02-45/25-09.1/2, оскільки з їх змісту вбачається, що вони були надані на інші звернення позивачки, а саме: на звернення № СК-17878781 від 03.10.2024р. та за зверненням на урядову гарячу лінію «Урядовий контактний центр».

Тобто, згадані відповіді УСЗН ДСГП не стосувалися звернення позивачки від 17.10.2024р. за вх. №С-2041/02-24к.

А відтак, враховуючи наведене та те, що судом вище встановлено (і не спростовано відповідачем), що УСЗН ДСГП відповіді на звернення (заяву) позивачки від 17.10.2024р. за вх. №С-2041/02-24к щодо припинення виплати допомоги на проживання ВПО не надавалось, що є протиправною бездіяльністю такого суб`єкта владних повноважень, яка підлягає оскарженню в судовому порядку, право на таке оскарження має позивачка в силу Закону України «Про звернення громадян» та п.1 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тому, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги позивачці у вирішенні цього питання на підставі п.3 ч.1 ст.20 «Про безоплатну правничу допомогу» за оспорюваним наказом є протиправною, у зв`язку із чим спірний наказ підлягає скасуванню.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, у ході судового розгляду даної справи відповідачем у відзиві на позов жодних обгрунтованих підстав, з урахуванням аналізу встановлених судом обставин та приписів Закону України «Про звернення громадян» та п.1.ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України, не наведено та відповідних доказів суду не надано.

Є безпідставними та необгрунтованими доводи відповідача про те, що позивачка до заяви не додала доказів, які б підтверджували не надання УСЗН ДСГП відповіді на її звернення від 17.10.2024р., з огляду на таке.

По-перше, жодних таких доказів не існує, оскільки бездіяльність суб`єкта владних повноважень є його пасивною поведінкою, що і було підставою для звернення позивачки до відповідача з метою надання їй безоплатної правничої допомоги у вирішенні питання з приводу такої бездіяльності у не наданні (несвоєчасному наданні) інформації на її заяву від 17.10.2024р. за вх. №С-2041/02-24к, що фахівцями Центру було проігноровано всупереч вимогам Закону України «Про звернення громадян», п.1 ч.1 ст.263 КАС України та ст.55 Конституції України.

По-друге, доводи відповідача щодо не надання доказів до заяви, які підтверджують досудове врегулювання спору, не можуть бути обрані підставами для відмови у наданні вторинної правничої допомоги, перелік, яких наведений у статті 20 Закону України Про безоплатну правничу допомогу» та цей перелік є виключним.

Як уже зазначалося вище, відмова відповідача у наданні безоплатної вторинної правової допомоги позивачці за її заявою від 11.04.2025р. з підстав того, що позивачці були надані відповіді листами УСЗН ДСГП від 11.10.2024р. та від 12.03.2025р., від 28.03.2025р., від 23.04.2025р. у питанні причин припинення їй виплати на проживання як ВПО, не можуть бути покладені в основу даного судового рішення щодо правомірності прийнятого оспорюваного наказу, оскільки ці відповіді не стосувалися звернення (заяви) позивачки від 17.10.2024р. за вх. №С-2041/02-24к щодо припинення виплати допомоги на проживання ВПО, не розгляд якого був підставою для звернення її до відповідача із заявою від 11.04.2025р. про надання їй безоплатної вторинної правничої допомоги.

Відтак, відмова відповідача у наданні такої безоплатної вторинної правничої допомоги з підстав того, що її вимоги стосуються вчинення дій чи підготовки документів, що не передбачені законодавством, оформлена оспорюваним наказом, суперечить вище наведеним приписам Закону України «Про звернення громадян», ст.ст.2, 263 Кодексу адміністративного судочинства України та призвело до порушення відповідачем права позивача на судовий захист, передбаченого статтею 55 Конституції України.

У даному контексті, суд звертає увагу відповідача на те, що у відповідності до вимог статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

А реалізація такого права знайшла своє відображення у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний наказ порушив право позивачки на звернення до суду у встановленому законодавством порядку, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Інші доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, вивчені судом, проте не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваного наказу про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги позивачці, суд приходить до висновку, що наведений оспорюваний наказ є таким, що прийнятий всупереч вимогам Закону України «Про звернення громадян», п.1 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.55 Конституції України, тобто не у спосіб, що передбачений законами України та Конституцією України, не обгрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Приймаючи до уваги викладене, судом встановлено, що при прийнятті оспорюваного наказу про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги позивачці відповідачем були порушені права та інтереси позивачки, які підлягають судовому захисту шляхом визнання наведеного наказу протиправним та його скасування.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачкою не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення нею будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивачка звільнений від сплати судового збору за п.9 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 52, 72-77,94,122,132,139,193,241-246,250,251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання протиправним та скасування наказу №БВПД/005/02.2.5-0.3 від 25.04.2025р. задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги «Про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 » №В-БВПД/005/02.2.5-03/5 від 25.04.2025р.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва