Справа № 460/2302/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/2302/24 пров. № А/857/30255/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Ільчишин Н.В.
Гуляка В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 460/2302/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

місце ухвалення судового рішення м. Тернопіль
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїГудима Н.С.
дата складання повного тексту рішення15 жовтня 2024 року.

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_2 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії від 08.02.2024 та зобов`язання призначити з 02.02.2024 пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до страхового стажу період роботи з 02.08.1993 по 31.12.1993.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 460/2302/24 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №402 від 08.02.2024 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 з 02.02.2024 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із зарахуванням до страхового стажу періоду її роботи з 02.08.1993 по 31.12.1993.

В задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судовий збір у сумі 1211,20грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що Рівненським окружним адміністративним судом порушені норми матеріального права, при винесенні рішення неправильно застосовано норми ч.ч. 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме в частині виплати Позивачу пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до трудової книжки Позивача НОМЕР_1 , спірні періоди роботи з 02.08.1993 по 31.12.1993 не зараховані до страхового стажу, оскільки дата прийняття та роботу не відповідає даті наказу про прийняття на роботу. Підстав для призначення Позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до Закону України № 796-ХІІ Головному управлінні не має.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлялася шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу зазначену позивачем.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що період роботи позивачки 02.08.1993 по 31.12.1993 належним чином підтверджений трудовою книжкою, а отже підстав для неврахування його до страхового стажу останньої при призначенні пенсії немає.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) є особою потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 4).

У період з 31.01.1985 по 07.09.1987 та з 13.07.1991 по даний час позивачка зареєстрована в АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 .

Зареєстроване місце проживання з 13.07.1991 м.Сарни.

Зазначені обставини підтверджуються паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Сарненським РВ УДМС України в Рівненській області 16.09.2012, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 28.08.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції у Рівненській області, посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим Рівненською облдержадміністрацією 25.04.1994, довідкою від 20.07.2023 №258/01-21, виданою Центром надання адміністративних послуг Сарненської міської ради Рівненської області.

02.02.2024 позивачка звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За наслідком розгляду поданої заяви, з урахуванням принципу екстериторіальності, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 08.02.2024 прийнято рішення №02, яким позивачці відмовлено в призначенні пенсії.

У даному рішенні відповідач-2 вказав, що вік заявника становить 55 років, за наданими документами та враховуючи дані реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, на теперішній час, загальний стаж становить 35 років 0 місяців 8 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи за трудовою книжкою з 02.08.1993 по 31.12.1993.

Про вказане рішення позивача повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №1700-0214-8/8698 від 12.02.2024.

Вважаючи таку відмову необґрунтованою та протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон №796-ХІІ).

Згідно із статтею 9 цього Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до вимог статті 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV).

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 цієї правової норми передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років вік виходу на пенсію зменшується на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Враховуючи вищевикладене, для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років (у разі підтвердження права на відповідне зниження) необхідний страховий стаж повинен становити не менше 25 років.

Судом першої інстанції встановлено, що у позивачки наявне посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) серії НОМЕР_4 , видане Рівненською обласною державною адміністрацією, відповідно до якого пред`явник посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ.

Отже посвідчення потерпілого категорії 4 надається за умови проживання (роботи) у зонах радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше чотирьох років. Посвідчення позивачки є дійсним та доказів позбавлення її статусу потерпілої особи судом не встановлено.

Суд першої інстанції акцентував увагу, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" (частина 3 статті 65 Закону №796-XII).

Законом №796-ХІІ та Порядком №501 передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Відповідно до довідки від 20.07.2023 №258/01-21, виданої Центром надання адміністративних послуг Сарненської міської ради позивачка зареєстрована та проживає в м. Сарни Рівненської області з 31.01.1985 по 07.09.1987, з 13.07.1991 по даний час, яке до 01.01.2015 було віднесено до зони посиленого радіологічного контролю згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106.

Згідно з записами трудової книжки позивачки НОМЕР_5 (дата заповнення 04.03.1987), остання, зокрема, працювала:

з 01.09.1986 по 01.11.1986, з 06.11.1986 по 27.08.1987 в Сарненському заводі мостових технологічних конструкцій (записи №1-4);

з 10.09.1991 по 02.08.1993 в дитячому садку № 10 м.Сарни (записи №7-8);

з 02.08.1993 по 02.09.1994 в Сарненській середній школі №5 (записи №9-11);

з 02.09.1994 по 02.09.1996 в загальноосвітній школі №5 І ступеня м.Сарни (записи №12-13);

з 03.12.1996 по 02.09.1997 перебувала на обліку в Сарненському районному центрі зайнятості (записи №14-15);

з 25.01.1999 по 14.06.1999 у гімназії м.Сарни (записи №18-19);

з 22.06.1999 по 31.08.1999 перебувала на обліку в Сарненському районному центрі зайнятості (записи №20-21);

з 31.08.1999 по 31.08.2006 в Сарненській гімназії (записи №22-24);

з 01.09.2006 по 01.08.2016 у ДНЗ №6 м.Сарни, з 02.08.2016 в ДНЗ №1 «Дзвіночок» м.Сарни (записи №25-27).

З архівної довідки Комунальної установи «Трудовий архів» Сарненської міської ради від 20.07.2023 №607 вбачається, що позивачка була призначена на посаду вихователя дитсадка №10 м.Сарни, з 09.09.1991 (наказ №52 від 05.09.1991), з 01.08.1993 переведена із зазначеної посади на посаду вихователя ГПД Сарненської СШ №5 (наказ №34 від 02.08.1993).

Інформація щодо такого переведення міститься також в архівній довідці від 31.01.2024 №158, виданої Комунальною установою «Трудовий архів» Сарненської міської ради.

Довідками від 20.07.2023 №700 та №701 підтверджується, що з 03.12.1996 по 02.09.1997, з 22.06.1999 по 31.08.1999 позивачка перебувала на обліку Сарненському районному центрі зайнятості.

Довідкою від 20.07.2023 №237, виданою Сарненським ліцеєм №5 Сарненської міської ради підтверджується, що позивачка дійсно працювала в Сарненському ліцеї №5 з 25.01.1999 по 14.06.1999 та з 31.08.1999 по 31.08.2006).

Будь-яких доказів на спростування обставин, як то періоду проживання чи праці у іншому населеному пункті, ніж у м.Сарни у період з (26.04.1986 по 01.01.1993), відповідачами до матеріалів справи не надано.

Наведені обставини, підтверджують період проживання (роботи) ОСОБА_1 у м. Сарни, у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 тривалістю не менше 4 років.

Отже, факт постійного проживання (роботи) позивачки у зоні посиленого радіологічного контролю доведений матеріалами справи, що у сукупності дає їй право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на п`ять років.

Поряд з цим, як встановлено судом першої інстанції та свідчить зміст рішення від 08.02.2024, відповідачем-2 не зараховано до страхового стажу позивача період її роботи з 02.08.1993 по 31.12.1993, оскільки дата прийняття на роботу не відповідає даті наказу про прийняття на роботу.

Як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

У позивачки є в наявності трудова книжка, яку вона надавала для призначення пенсії.

Відповідно до запису №9 трудової книжки позивача, остання з 02.08.1993 прийнята на посаду вихователя групи продовженого дня в Сарненську середню школу №5 (наказ №8581 по СШ №5 від 02.08.1994), відповідно до запису №10 посада вихователя групи продовженого дня з номенклатури відділу освіти передана до номенклатури загальноосвітньої школи №5 (наказ №01 по СШ №5 від 3.01.1994) та згідно з записом №11 з 02.09.1994 звільнена з посади вихователя групи продовженого дня загальноосвітньої школи №5 ІІІ ступеня, в зв`язку з переводом в загальноосвітню школу №5 І ступеня м.Сарни (наказ №152 по СШ №5 від 01.09.1994).

Судом першої інстанції вірно зазначено, що вказаний період містить чіткі записи про трудову діяльність позивача, виконано без перекреслень, виправлень, які завірені печаткою роботодавця, з посиланням на документи, на підставі яких вони вчинені.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 460/2302/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Н. В. Ільчишин
В. В. Гуляк