Справа № 120/4356/25
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 р. Справа № 120/4356/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - ГУ ПФУ в Миколаївській області, відповідач 1) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 07.04.2025 дану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, які усунуто її представником 10.04.2025 шляхом надання уточненої позовної заяви, в якій визначено другого відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач 2).

Заявлені позовні вимоги обґрунтовуються протиправністю винесеного ГУ ПФУ в Миколаївській області рішення від 10.09.2024 № 26, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зарахуванні до її страхового стажу періоди роботи на території Естонської РСР з 01.03.1985 по 27.12.1985, з 27.05.1986 по 15.11.1988, з 05.09.1989 по 01.09.1992.

Ухвалою від 16.04.2025 судом відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою також надано відповідачам строк на подання відзиву.

На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 просить відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, оскільки страховий стаж позивача становить 28 роки 02 місяці 15 днів, що є не достатнім для призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Також, представником позивача подано до суду додаткові докази про підтвердження страхового (трудового) стажу позивача в Естонії - формуляр EE/UA-205. Окрім цього, представник позивача просить визнати поважними причини пропуску строку на подання доказів до суду та поновити такий строк. Дана довідка була отримана ГУ ПФУ у Вінницькій області 16.07.2025, що підтверджується листом Пенсійного фонду України від 16.07.2025. Представник позивача зазначає, що на момент подання позову до суду вищезазначена довідка (формуляр) була відсутня у позивача, а ознайомлена із нею позивач була лише 07.08.2025.

Щодо поновлення процесуального строку на подання доказів, суд зазначає наступне.

Приписами ч. 2, 8 статті 79 КАС України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно ч. 9 ст. 79 КАС України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Оскільки, формуляр EE/UA-205 був надісланий ГУ ПФУ у Вінницькій області 16.07.2025 листом Пенсійного фонду України та на момент звернення до суду із цим позовом такі докази були відсутні у позивача чи її представника, суд доходить до висновку, що причини пропуску процесуального строку на подання доказів є поважними, а тому вважає за можливе поновити строк позивачу на подання доказів до суду та долучити їх до матеріалів справи.

Надалі, до суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній заперечує проти заявленого адміністративного позову та просить відмовити у його задоволенні.

Окрім того, представник відповідача 2 звертає увагу, що ГУ ПФУ у Вінницькій області не приймалося рішення по суті заяви позивача. Відповідальним за опрацюванням заяви позивача та прийняття рішення було ГУ ПФУ в Миколаївській області. Отже, на думку заявника, ГУ ПФУ у Вінницькій області не є суб`єктом прийняття рішення, а тому і не повинно відповідати за заявленими позовними вимогами.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 16.05.2024 звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою щодо призначення їй пенсії за віком відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням територіального органу Пенсійного фонду України від 23.05.2024 №26 позивачу призначено пенсію за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 15.05.2024. За цим рішенням страховий стаж позивача становив 34 роки 05 місяці 28 днів.

Надалі, листом від 12.09.2024 позивача повідомлено, що 10.09.2024 було скасовано рішення від 23.05.2024 №26 та винесено рішення про відмову їй у призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю страхового стажу необхідної тривалості.

Так, відповідно до рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 10.09.2024 № 26 позивачу було відмовлено у призначені пенсії за віком. В даному рішенні зазначено, що позивачу була призначена пенсія за віком з 15.05.2024, з урахуванням страхового стажу 34 роки 05 місяців 28 днів. Втім, при повторному розгляді заяви від 16.05.2024 та наданих до документів, ГУ ПФУ в Миколаївській області скасувало попереднє рішення від 23.05.2024 №26 про призначення позивачу пенсії за віком.

Мотивами прийняття такого рішення від 10.09.2024 № 26 слугувало те, що відповідно до ст. 6 Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення від 05.10.2010, якщо право на пенсію виникає на підставі законодавства однієї Сторони без урахування страхового стажу, набутого на підставі законодавства іншої Сторони, то відповідна сторона призначає пенсію тільки за страховий стаж, набутий на підставі свого законодавства, незалежно від проживання на території однієї із Сторін.

Якщо право на пенсію виникає в результаті підсумовування страхового стажу, то при призначенні пенсії враховується страховий стаж, набутий відповідно до законодавства кожної із сторін, за умови, що інша Сторона не виплачує пенсію за той самий страховий стаж. Кожна із Сторін нараховує і виплачує пенсію на підставі фактичного страхового стажу, набутого на її території, якщо цією Угодою не передбачено інше.

Враховуючи вищенаведене, відповідач 1 виключив з страхового стажу позивача періоди її роботи в Естонській Республіці з 01.03.1985 по 27.12.1985, з 27.05.1986 по 15.11.1988, з 05.09.1989 по 01.09.1992, оскільки стаж не підтверджено формуляром зв`язку.

За таких обставин, оскільки відповідач 1 вказав, що оскільки страховий стаж особи після перевірки становив 28 років 02 місяці 15 днів, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі також Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Частиною першою статті 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Отже, позивачу для призначення пенсії в 2024 році необхідно мати страховий стаж не менше 31 року.

Згідно вимог ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 № 1788-XII (далі - Закон від 05.11.91 № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (далі Порядок № 637) також визначено, що основним документом який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Тобто, аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 242/2536/16-а, від 12.09.2022 у справі №569/16691/16-а, 01.01.2022 по справі № 620/1178/19 та інших.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки від 17.10.1981 серії НОМЕР_1 позивач працювала в Естонській РСР з 01.03.1985 по 27.12.1985 (номер запису 6 -7), з 27.05.1986 по 15.11.1988 (номер запису 10-11), з 05.09.1989 по 01.09.1992 (номер запису 12-13). Вказаний факт не заперечується відповідачами.

Відповідно до рішення 10.09.2024 № 26 вищезазначені періоди трудової діяльності не були зараховані відповідачем 1 до страхового стажу позивача, оскільки стаж не підтверджено формуляром зв`язку.

Зокрема, відповідач 1 зазначив, що мотивами прийняття рішення від 10.09.2024 № 26 слугувало те, що відповідно до ст. 6 Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення від 05.10.2010, якщо право на пенсію виникає на підставі законодавства однієї Сторони без урахування страхового стажу, набутого на підставі законодавства іншої Сторони, то відповідна сторона призначає пенсію тільки за страховий стаж, набутий на підставі свого законодавства, незалежно від проживання на території однієї із Сторін. Якщо право на пенсію виникає в результаті підсумовування страхового стажу, то при призначенні пенсії враховується страховий стаж, набутий відповідно до законодавства кожної із сторін, за умови, що інша Сторона не виплачує пенсію за той самий страховий стаж. Кожна із Сторін нараховує і виплачує пенсію на підставі фактичного страхового стажу, набутого на її території, якщо цією Угодою не передбачено інше.

Втім, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача 1 на положення вказаної Угоди, оскільки вони не стосуються питання визнання чи не визнання стажу, набутого за часів СРСР, а стосуються питання визнання чи не визнання стажу вже набутого на території України та Естонської Республіки після проголошення незалежності обома країнами.

У свою чергу, питання врахування у страховий стаж часу роботи на підприємствах, установах та організаціях за часів СРСР врегульоване Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, частиною другою статті 6 якої передбачено, що для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах та за вислугу років, громадянам-учасникам Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цієї Угоди.

З вказаного слідує, що Україна та інші держави-учасники Угоди зазначеним документом взяли на себе зобов`язання враховувати трудовий стаж, набутий їх громадянами на території колишнього СРСР.

При цьому, в Угоді йде мова про території колишнього СРСР взагалі, та не пов`язується визнання стажу, виключно набутого на територіях союзних радянських республік, правонаступниками яких є держави-учасники Угоди.

Оскільки, Естонська РСР входила до складу СРСР, то суд дійшов висновку, що трудовий стаж позивача набутий на території колишнього СРСР, повинен бути зарахований до її загального страхового стажу.

Окрім того, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься формуляр EE/UA-205, який надійшов з Департаменту соціального страхування Естонської Республіки до Пенсійного фонду України (на лист від 11.10.2024 №0200-0205-5/105285).

Суд зазначає, що формуляр EE/UA-205 підтверджує страховий стаж позивача, набутий нею під час роботи в Естонській Республіці у період з 01.03.1985 по 27.12.1985, з 27.05.1986 по 15.11.1988, з 05.09.1989 по 01.09.1992.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відмова позивачу в призначені пенсії за віком є передчасною, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 10.09.2024 № 26 не є законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання його протиправним та скасування.

Щодо іншої частини позовних вимог зобов`язального характеру суд враховує наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закон № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач на момент звернення мала вік 60 років.

Так, в оскаржуваному рішенні органом Пенсійного фонду було підтверджено страховий стаж позивача в 28 років 02 місяці 15 днів. При цьому, в межах розгляду даної справи судом підтверджено право позивача на зарахування до страхового стажу спірного періоду її роботи: з 01.03.1985 по 27.12.1985, з 27.05.1986 по 15.11.1988, з 05.09.1989 по 01.09.1992, що додатково становить понад 6 років страхового стажу. Відповідно, в сукупності загальний страховий стаж позивача в такому разі переважає необхідний мінімум для призначення пенсії в 2024 році (31 рік).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

У пункті 145 рішення від 15.11.96 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У рішенні від 16.09.2015 у справі N 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі №227/3208/16-а і з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує його при розгляді даної справи.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом від 09.07.2003 №1058-IV. Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені також законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Відносно органу Пенсійного фонду України, на який слід покласти обов`язок по відновленню порушеного права позивача, то суд зазначає наступне.

У даній справі, рішення за результатами поданої позивачем заяви про призначення пенсії за віком приймалось ГУ ПФУ в Миколаївській області, яким і було відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Отже, дії зобов`язального характеру щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Миколаївській області.

Такий підхід висловлений у постановах Верховного Суду від 24.05.2024 у справі №460/17257/23, від 07.05.2024 у справі № 460/38580/22, від 19.05.2025 у справі №240/505/24.

При цьому, враховуючи положення пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV, пенсія позивачці має бути призначена з 15.05.2024 (наступний день після досягнення відповідного віку).

Отже, виходячи із вищевикладеного суд вважає, що для відновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 відповідно до ст. 26 Закону №1058-IV пенсію за віком з 15.05.2024, зарахувавши при цьому до її страхового стажу періоди її трудової діяльності на території Естонської Республіки з 01.03.1985 по 27.12.1985, з 27.05.1986 по 15.11.1988, з 05.09.1989 по 01.09.1992.

Водночас не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача 2 провести виплату призначеної пенсії, адже такі є передчасними, оскільки пенсія позивачу буде призначена лише після набрання цим рішенням законної сили.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та дій і докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у визначений судом спосіб.

З урахуванням вимог частини 1 статті 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 968,96 грн. належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Миколаївській області як суб`єкта владних повноважень, яким допущено порушення прав позивача.

Також, представником позивача було подано заяву про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9000 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в цій частині суд зазначає наступне.

Так, частиною 1 статті 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Частиною 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 5, 6 статті 134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Як свідчать матеріали справи на підтвердження витрат на правничу допомогу стороною позивача надано: копію договору про надання правничої допомоги №М-254 від 27.03.2025 укладеного між адвокатом Слізяк М.М. та позивачем ОСОБА_1 , копію акту №1 здачі-приймання наданих послуг за договором №М-254 від 27.03.2025, копію ордеру про надання правничої допомоги від 01.04.2025 серії АВ №1193785, копію платіжної інструкції від 27.03.2025 №2.196132407.1 на суму 9000 грн.

Так, за умовами договору про надання правничої допомоги №М-254 від 27.03.2025 адвокат взяв на себе зобов`язання надавати правничу допомогу позивачу (п. 1.1 Договору).

Порядок оплати наданих адвокатом послуг визначається розділом 4 цього договору, згідно якого сторони домовились, що за надання правової допомоги відповідно до даного договору замовник сплачує адвокату 9000 грн.

Як вбачається із акту №1 здачі-приймання наданих послуг за договором №М-254 від 27.03.2025 адвокат надав клієнту правову допомогу, а саме: юридична консультація 30 хв. - 1000 грн., підготовка та подання адміністративного позову до суду в інтересах ОСОБА_1 ( 6 год. - 6000 грн.), підготовка та подання клопотань (2 клопотання) до суду (1 год. - 2000 грн.) загалом 9000 грн.

Також судом встановлено, що згідно копії платіжної інструкції від 27.03.2025 №2.196132407.1, позивач оплатила в якості гонорару адвоката кошти в сумі 9000 грн.

Отже, такі витрати позивача на професійну правничу допомогу дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

У той же час, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, як зазначено у пунктах 268-269 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), пункт 55 з подальшими посиланнями).

Як уже зазначалось, у зв`язку з розглядом цієї справи позивач понесла витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 9000 грн.

Однак, в даному випадку суд враховує те, що ця адміністративна справа є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін). Обсяг і складність оформлених процесуальних документів також є незначним та потребував значних зусиль для адвоката.

Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, суд приходить до переконання, що витрати позивача на правову допомогу підлягають зменшенню до 3000 грн., і що такий розмір відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Миколаївській області як особи, яка оскаржуваним рішенням допустила порушення прав позивача та на яку судом покладено обов`язок у поновленні порушеного права.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 10.09.2024 № 26 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 з 15.05.2024 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши при цьому до її страхового стажу періоди роботи на території Естонської Республіки з 01.03.1985 по 27.12.1985, з 27.05.1986 по 15.11.1988, з 05.09.1989 по 01.09.1992.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн. (три тисячі гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 22.09.25.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, );

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович