Справа № 260/5025/25
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2025-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову в задоволенні клопотань

19 вересня 2025 рокум. Ужгород№ 260/5025/25

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження клопотання представника відповідача про залишення без руху позовної заяви та про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просить: 1) Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , які полягають в оподаткуванні грошового забезпечення позивачу за час здійснення ним заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації з моменту набрання чинності Законом України №2308-IX Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь у бойових діях в умовах воєнного стану, з 19.07.2024 року; 2) Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 суму утриманого військового збору з доходу у вигляді грошового забезпечення, нарахованого з 19.07.2024 за час здійснення ним заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.

Ухвалою суду від 21 серпня 2025 року замінено відповідача військову частину НОМЕР_2 на його правонаступника військову частину НОМЕР_1 .

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заявив клопотання про залишення позовної заяви без руху, а в разі неусунення недоліків залишити позовну заяву без розгляду.

Клопотання обґрунтоване тим, що позивач звернувся з позовом 21.06.2025 року, в той час як 24.01.2025 року його виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 . При виключенні військовослужбовця зі списків особового складу йому видається витяг з наказу, де зазначаються всі види грошового забезпечення на які він мав право, а тому строк звернення до суду необхідно враховувати з 25.01.2025 року. Відтак, на переконання відповідача, позивач знав або мав змогу дізнатись про свої гіпотетично порушені права ще в січні 2025 року, однак не скористався своїм правом на судовий захист та звернувся до суду з пропуском строків.

Ухвалою суду від 19 вересня 2025 року відповідачу поновлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Розглянувши клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху та про залишення без розгляду позовної заяви, суд зазначає наступне.

Приписами статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Втім положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували строк звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

В той же час, положеннями ч.ч. 1 та 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що позивач просить визнати протиправними дії відповідача, які полягають в оподаткуванні грошового забезпечення позивачу за час здійснення ним заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації з моменту набрання чинності Законом України №2308-IX Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь у бойових діях в умовах воєнного стану, з 19.07.2024 року та зобов`язати відповідача виплатити суму утриманого військового збору з доходу у вигляді грошового забезпечення, нарахованого з 19.07.2024 за час здійснення ним заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.

В позовній заяві позивач щодо строків звернення до суду зазначає, що він є учасником бойових дій, мобілізований з 05.03.2022 року та проходить військову службу із залученням до виконання бойових та спеціальних завдань у складі діючих угрупувань військ Сил оборони держави. Вищевказане, на переконання позивача, свідчить про пропуск строку звернення до суду з поважних причин.

Судом встановлено, що відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 № 1471/237 від 19 січня 2025 року позивач перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 з 19.07.2024 року.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24 січня 2025 року № 25/нст позивач вважаться таким, що вибув до нового місяця служби до військової частини НОМЕР_3 . З 24 січня 2025 року виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Суд враховує, що 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", відповідно до пункту 31 частини 11 статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" , затверджений Указ Президента України 24 лютого 2022 року №64/2022, яким в Україні введено воєнний, та який неодноразово продовжувався.

Суд наголошує, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

При цьому, суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.09.2022 у справі №500/1912/22 суворе застосування адміністративними судами під час воєнного стану процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статті 6 зазначеної Конвенції.

Європейський Суд з прав людини вже звертав увагу на те, що «застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року). Порядок застосування пункту 1 статті 6 до проваджень в судах апеляційної або касаційної інстанцій залежить від особливостей конкретного провадження, враховуючи при цьому повноту провадження у національній правовій системі та роль суду касаційної інстанції у цьому провадженні; умови прийнятності касаційної скарги можуть бути жорсткішими, ніж для апеляційної скарги (див., наприклад, рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії» (Bulfracht Ltd v. Croatia), заява № 53261/08, п. 35, від 21 червня 2011 року)». (рішення у справі «ТОВ «Фріда проти України» (набуло статусу остаточного 08.03.2017)).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Суд зазначає, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.006107, від 22 липня 2021 року у справі № 340/141/21, від 16 вересня 2021 року у справі № 240/10995/20 та від 12 вересня 2022 року у справі №120/16601/21-а.

Таким чином, враховуючи проходження позивачем військової служби та з метою забезпечення, визначеного Конституцією України та ст. 5 КАС України права позивача на судовий захист, суд дійшов висновку про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, як наслідок, клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху та про залишення позовної заяви без розгляду є необґрунтованими, відтак в задоволенні таких клопотань необхідно відмовити.

Керуючись статтями 122, 160, 161, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху та про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддяН.Д. Маєцька