Справа № 712/9301/25
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 712/9301/25 Суддя (судді) першої інстанції: Стеценко О.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Беспалова О.О., Парінова А.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Кузьмука Б.І.,

представника позивача - Чернявського А.Л.,

представника відповідача - Мостіпан К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

09 липня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт) звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №5094170 від 29 червня 2025 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу у сумі 510,00 грн, закрити провадження у справі.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 липня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення залишено без задоволення.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 5094170 від 29 червня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишено без змін.

Суд дійшов висновку, що факт вчинення позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення та відповідно притягнення його до адміністративної відповідальності підтверджено належними доказами.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги наступні.

Суд першої інстанції помилково не звернув уваги на те, що відеозаписи є недопустимими доказами та не могли враховуватися судом під час розгляду справи.

Оскаржувана постанова від 29 червня 2025 року серії ЕНА № 5094170 не містить жодної вказівки про те, що здійснювався відеозапис як адміністративного правопорушення, так і процесу оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення, також не вказано, яким саме технічним засобом здійснювався відеозапис; вказане вище повністю виключає допустимість доказів, доданих до відзиву на позовну заяву, а саме відеозаписів «clip-0.mp4», «clip-1.mp4» та «clip-1.mp4».

Крім недопустимих доказів (відеозаписів «clip-0.mp4», «clip-1.mp4» та «clip-1.mp4») у справі відсутні будь-які інші докази, які б підтверджували наявність у діях ОСОБА_1 ознак інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суд першої інстанції, розглядаючи справи по суті, порушив приписи статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтувавши своє рішення недопустимими доказами; зазначене порушення судом першої інстанції правил допустимості доказів безпосередньо призвело до ухвалення ним неправильного рішення, оскільки буд-які інші докази, які б підтверджували наявність у діях ОСОБА_1 ознак інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення відсутні.

Також позивач вказав, що судові витрати, які він поніс у зв`язку з розглядом справи у суді першої складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Судові витрати, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, складаються із витрат на професійну правничу допомогу; попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, яку поніс та очікує понести позивач, складає 16 000,00 грн; остаточний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу та докази, що підтверджують розмір цих витрат, буде подано до суду в порядку, визначеному КАС України, після встановлення остаточного (повного) переліку процесуальних дій представника позивача, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

09 вересня 2025 року позивачем подано клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

11 вересня 2025 року відповідачем подано клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, відзив та заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

15 вересня 2025 року позивачем подано заяву про розподіл судових витрат, згідно якої просить:

- долучити до матеріалів справи № 712/9301/25 копії документів згідно з додатком, які підтверджують розмір витрат позивача на правничу допомогу, пов`язану з розглядом Шостим апеляційним адміністративним судом № 712/9301/25 за апеляційною скаргою адвоката Чернявського Анатолія Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 липня 2025 р. за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 605,60 грн;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану розглядом Соснівським районним судом м. Черкаси справи № 712/9301/25 у сумі 5 000,00 грн;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 726,72 грн;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану розглядом Шостим апеляційним адміністративним судом справи № 712/9301/25 у сумі 16 000,00 грн.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до фактичних обставин справи, 29 червня 2025 року поліцейським 1 взводу 4 роти 1 батальйону УПП в Черкаській області відносно позивача було винесено постанову серії ЕНА № 5094170 за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн.

У постанові вказано, що 29 червня 2025 року о 4 год 13 хв. у м. Черкаси по вул. Надпільна, 267/64, водій ОСОБА_1 , керуючи ТЗ, проїхав перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, чим порушив п. 8.7.3 «е» ПДР.

Позивач не погоджується з накладеним на нього стягненням та посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просить суд скасувати зазначену постанову.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ч.2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною 2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 30.06.1993 №3353-XII «Про дорожній рух» (далі Закон 3353-XII) Закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ч.5 статті 14 Закону №3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Як вбачається з фактичних обставин справи, підставою винесення спірної постанови слугував проїзд позивачем перехрестя на заборонений сигнал світлофора.

Підпунктом 8.7.3 Правил дорожнього руху України визначено, що сигнали світлофора мають такі значення:

а) зелений дозволяє рух;

б) зелений у вигляді стрілки (стрілок) на чорному фоні дозволяє рух у зазначеному напрямку (напрямках). Таке саме значення має сигнал у вигляді зеленої стрілки (стрілок) у додатковій секції світлофора.

Сигнал у вигляді стрілки, що дозволяє поворот ліворуч, дозволяє й розворот, якщо він не заборонений дорожніми знаками.

Сигнал у вигляді зеленої стрілки (стрілок) у додатковій (додаткових) секції, увімкнений разом із зеленим сигналом світлофора, інформує водія про те, що він має перевагу в зазначеному стрілкою (стрілками) напрямку (напрямках) руху перед транспортними засобами, що рухаються з інших напрямків;

в) зелений миготливий дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух.

Для інформування водіїв про час (у секундах), що залишився до кінця горіння сигналу зеленого кольору, можуть застосовуватися цифрові табло;

г) чорна контурна стрілка (стрілки), нанесена на основний зелений сигнал, інформує водіїв про наявність додаткової секції світлофора і вказує інші дозволені напрямки руху ніж сигнал додаткової секції;

ґ) жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів;

д) жовтий миготливий сигнал або два жовтих миготливих сигнали дозволяють рух і інформують про наявність небезпечного нерегульованого перехрестя або пішохідного переходу;

е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Сигнал у вигляді зеленої стрілки (стрілок) у додатковій (додаткових) секції разом з жовтим або червоним сигналом світлофора інформує водія про те, що рух дозволяється у вказаному напрямку за умови безперешкодного пропуску транспортних засобів, які рухаються з інших напрямків.

Стрілка зеленого кольору на табличці, встановленій на рівні червоного сигналу світлофора з вертикальним розташуванням сигналів, дозволяє рух у зазначеному напрямку при ввімкненому червоному сигналі світлофора з крайньої правої смуги руху (або крайньої лівої смуги руху на дорогах з одностороннім рухом) за умови надання переваги в русі іншим його учасникам, які рухаються з інших напрямків на сигнал світлофора, що дозволяє рух;

є) поєднання червоного і жовтого сигналів забороняє рух і інформує про наступне вмикання зеленого сигналу;

ж) чорні контурні стрілки на червоному і жовтому сигналах не змінюють значення цих сигналів та інформують про дозволені напрямки руху при зеленому сигналі;

з) вимкнений сигнал додаткової секції забороняє рух у напрямку, вказаному її стрілкою (стрілками).

Відповідно до п.1.9 Правил дорожнього руху України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, відповідно до частини 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно із приміткою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - третьою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмеження швидкості руху транспортних засобів, проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки, стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, а також у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладення адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом цього правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).

Суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи відеозаписів дійшов висновку про належну фіксацію руху автомобіля позивача на забороняючий сигнал світлофора.

За змістом апеляційної скарги позивач наголошує на відсутності у спірній постанові інформації про технічні засоби, якими здійснювався відеозапис, що свідчить про недопустимість наданих відповідачем відеозаписів як доказу вчинення ним адміністративного правопорушення.

Досліджуючи наведені обставини, апеляційним судом враховано наступне.

У якості додатків до відзиву на позовну заяву представником Департаменту патрульної поліції долучено три відеозаписи «clip № 0,1,4», які відображають події 29 червня 2025 року у хронологічній послідовності: проїзд транспортного засобу позивача на червоний сигнал світлофору, зупинку позивача працівниками поліції, розгляд справи про адміністративне правопорушення, перевірка стану алкогольного сп`яніння позивача у закладі охорони здоров`я.

Як вбачається зі змісту спірної постанови серії ЕНА №5094170 від 29 червня 2025 року, пункт 7 не містить вказівки про долучення до її матеріалів відеозаписів події, зокрема номерів бодікамер співробітників поліції, відеореєстаторів службової машини та ін. (а.с.13).

В контексті вищенаведеного, судом апеляційної інстанції враховується правова позиція Верховного Суду у справі № 428/2769/17 від 24 січня 2019 року, згідно якої суд зазначив, що зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтею 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У ній зокрема необхідно зазначити технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. У разі відсутності в постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, наданий відповідачем відеофайл не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Суд апеляційної інстанції також зауважує, що зазначення інформації про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення є обов`язковим реквізитом постанови по справі про адміністративне правопорушення згідно приписів ч.1 статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За наведеного правового регулювання, колегія суддів визнає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо беззаперечного підтвердження відеозаписом, наданим відповідачем, факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, позаяк відсутність інформації про здійснення відеозапису події у спірній постанові свідчить про неможливість встановлення взаємозв`язку між наданими відповідачем відеозаписами та оскаржуваною постановою.

З урахуванням вищенаведеного, єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №5094170 від 29 червня 2025 року.

Колегія суддів зауважує, що зазначена постанова є саме предметом спору між сторонами та не може розглядатися як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 квітня 2018 у справі №338/1/17.

Колегія суддів враховує, що будь-яких інших належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що процесуальний обов`язок, передбачений частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем не виконаний, оскільки останнім не спростовано порушення приписів ч. 1 статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, трактуються на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до приписів частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанцій у цій справі - скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Як вбачається з матеріалів справи, судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції становить 605,60 грн; за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції - 726,72 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 332,32 грн.

Вирішуючи заяву представника позивача Чернявського А.Л. від 15.09.2025 про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, судова колегія враховує наступне.

Відповідно до даної заяви, судові витрати, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи №712/9301/25 судом першої інстанції складається із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Згідно з деталізованим розрахунком розмір витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, які він очікує понести у зв`язку з розглядом Шостим апеляційним адміністративним судом справи № 712/9301/25 складає 16 000,00 грн.

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до матеріалів справи, адвокат Чернявський А.Л. надав наступні докази понесення позивачем витрат на правову допомогу: свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 17.01.2022 №001406, ордер №1125152 від 09.07.2025, деталізований розрахунок витрат від 24.07.2025, договір про надання правової допомоги №19/25 від 03.07.2025, додаткову угоду №1 від 03.07.2025, довідку №07/031-19/25 від 03.07.2025, акт приймання-передачі виконаних робіт від 24.07.2025; ордер від 04.08.2025 №1125165, деталізований розрахунок від 14.09.2025, додаткову угоду №3 від 03.08.2025, акт приймання-передачі виконаних робіт від 14.09.2025.

Вирішуючи заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 21 000,00 грн, суд апеляційної інстанції зауважує, що заявлена до відшкодування сума є неспівмірною із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Здійснивши системний аналіз наведених вище доказів понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу у їх співвідношенні до тривалості розгляду справи, складності правовідносин та обсягу вчинених представником позивача дій в процесі підготовки процесуальних документів для забезпечення юридичного представництва інтересів, враховуючи заперечення відповідача, колегія суддів зазначає, що сума в розмірі 2 500,00 грн відповідає принципу співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу, що підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 272, 286, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 липня 2025 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №5094170 від 29 червня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, справу про притягнення до адміністративної відповідальності закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 332,32 грн (одна тисяча триста тридцять дві гривні тридцять дві копійки).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати на правову допомогу в розмірі 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот гривень).

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та не може бути оскаржена.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді О.О. Беспалов

А.Б. Парінов