Справа № 400/11323/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/11323/24

Перша інстанція: суддя Гордієнко Т. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.

суддів Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, 3-тя особа: Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, 3-тя особа: Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сили України та членів їх сімей жилими приміщеннями, оформлене протоколом від 15.10.2024 № 193, в частині не погодження капітану юстиції запасу ОСОБА_1 пропозиції про надання для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку житла за адресою: АДРЕСА_1 складом сім`ї три особи,

- зобов`язати відповідача повторно розглянути облікову справу капітана юстиції запасу ОСОБА_1 та погодити його пропозицію про надання для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , складом сім`ї три особи;

- встановити судовий контроль виконання рішення шляхом покладання на відповідача обов`язку подати до суду звіт про виконання судового рішення в тридцятиденний строк з дня набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що Житловим кодексом України , Законом України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ«Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 та Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31.08.2018 №380 держава взяла на себе обов`язок забезпечення військовослужбовців (військовослужбовців запасу) жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення, на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України..

Далі позивач пояснює, що він звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою та необхідними документами для вирішення питання реалізації його права на забезпечення житлом для постійного проживання, шляхом виключення займаної ним разом із сім`єю двокімнатної квартири АДРЕСА_2 зі списку «службового» житла.

Водночас, як зауважує позивач, згідно протоколу засідання комісії № 193 від 15.10.2024 Комісія з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сили України та членів їх сімей жилими приміщеннями відмовила в погодженні надання постійного житла без пояснення причин, тобто відповідач жодним чином не обґрунтував свій висновок.

З огляду на таке позивач вважає, що прийняття спірного рішення призводить до стану правової невизначеності, оскільки будь-якого правового обґрунтування підстав відмови у погодженні надання житла для постійного проживання в спірному рішенні Комісія з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сили України та членів їх сімей жилими приміщеннями, не наводить.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сили України та членів їх сімей жилими приміщеннями, оформлене протоколом від 15.10.2024 № 193, в частині не погодження капітану юстиції запасу ОСОБА_1 пропозиції про надання для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку квартири за адресою: АДРЕСА_1 складом сім`ї три особи.

Зобов`язано відповідача повторно розглянути облікову справу капітана юстиції запасу ОСОБА_1 та пропозицію про надання для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку квартири за адресою: АДРЕСА_1 складом сім`ї три особи, з урахуванням висновків суду у цьому рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

Суд стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 968,40 грн.

В апеляційній скарзі, Міністерства оборони України, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції апелянт зазначає про те, що відповідно до статті 43 Житлового кодексу України, розділу VII пункту 1 Інструкції та пункту 38 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 11.12.1984 №470 (чинних на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються згідно з чергою. При цьому, черговість надання жилих приміщень визначається за часом прийняття на облік. (внесення до списків осіб, які користуються правом першочергового та позачергового отримання жилих приміщень).

За твердженням апелянта, забезпечення позивача житлом без додержання черговості буде суперечити принципу черговості, визначеному статтею 43 Житлового кодексу України, а це призведе до порушення конституційних прав інших громадян, визначених статтями 24, 47 Конституції України.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За такого правового регулювання, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку судового рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 2015 року капітан юстиції ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України №8 від 27.05.2019 позивачу разом із родиною в складі трьох осіб надана службова двокімнатна квартира АДРЕСА_3 .

Наказом в.о. керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону №162 К від 10.03.2021, на підставі наказу Міністра оборони України №36 від 09.02.2021 капітан юстиції ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційних заходів з 14.03.2021, направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

09.09.2024 ОСОБА_1 відповідно до вимог пункту 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на підставі пункту 29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081, звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою та усіма необхідними документами для вирішення питання реалізації права на забезпечення житлом для постійного проживання шляхом виключення займаної ним разом із сім`єю двокімнатної квартири АДРЕСА_2 зі списку «службового» житла.

Згідно з Витягом з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.09.2024 №11 відповідно до пунктів 3, 7 та 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства Оборони України №380 від 31.07.2018 направлено на розгляд питання про виділення житлового приміщення з числа виключених службових, погодження зміну статусу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 з числа службового житла та забезпечення капітана юстиції запасу ОСОБА_1 для постійного проживання разом зі складом сім`ї три особи, зі зняттям їх з квартирного обліку по Миколаївському гарнізону.

14.11.2024 ІНФОРМАЦІЯ_4 отримав копію протоколу засідання Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями №193 від 15.10.2024 відповідно до якого капітану юстиції запасу ОСОБА_1 відмовлено у погодженні заяви щодо надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового. При цьому, згідно протоколу 8 членів Комісії проголосували «ЗА» із зазначеного питання, 1 - «ПРОТИ» та 1 - «УТРИМАЛИСЬ».

Позивач, вважаючи протиправним рішення, яке оформлене протоколом в частині, що стосується відмови у погодженні питання надання житла, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті та мотивуючи висновок про протиправність оскаржуваного рішення, суд виходив з того, що у спірному рішення не зазначено підставі, з яких відмовлено позивачу у погодженні питання надання житла, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що таке рішення не відповідає критеріям обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, тобто воно не відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України.

Як вказав суд, невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії має наслідком визнання його протиправним.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення, яке оформлене протоколом № 193, про відмову у погодженні пропозиції позивача про надання квартири для постійного проживання із зняттям її з квартирного обліку є обґрунтованими та зобов`язав відповідача повторно розглянути спірне питання, з урахуванням висновків суду.

Суд зауважив, що при повторному розгляді відповідач повинен прийняти або позитивне рішення стосовно позивача, або відмовити, зазначивши при цьому мотиви та обґрунтування такої відмови.

Водночас суд відмовив в задоволенні вимог в частині зобов`язання відповідача погодити пропозицію позивача про надання для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку квартири, а також в частині встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких громадянин має змогу побудувати житло, придбати його у власність, або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступною платою відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі Закон №2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Стаття 1 Закону № 2011-ХІІ визначає, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до статті 2 Закону №2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України .

Пунктом 1 статті 12 Закону № 2011-ХІІ визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Абзац 4 пункту 1 статті 12 Закону №2011-ХІІ установлює, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей, визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 (далі - Порядок №1081).

Так, відповідно до частини 1 пункту 3 Порядку №1081, військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 календарних років і більше та члени їх сімей надається житло для постійного проживання.

Згідно із частиною 3 пункту 3 Порядку №1081, забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей для постійного проживання провадиться шляхом: надання новозбудованого житла, виключеного з числа службових, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

06.01.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 15, якою внесені зміни до пункту 29 Порядку № 1081, яким передбачено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку: зокрема, у разі звільнення у зв`язку із скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або, за їхнім бажанням, грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення.

Разом з цим, відповідно до Порядку № 1081, Порядку виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації та Державної спеціальної служби транспорту за піднайом (найом) ними жилих приміщень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 № 450, та Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 728, з метою вдосконалення забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380 затверджена Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями.

Зазначена Інструкція визначає зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей).

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу VI Інструкції №380 житловими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до вимог статті 12 Закону № 2011-ХІІ набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває на відповідному обліку. Військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української УРСР. Потребуючими поліпшення житлових умов також визнаються: військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають в одній квартирі по дві і більше сім`ї незалежно від родинних відносин, та особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (у тому числі, якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати); військовослужбовці з числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, визначених у пунктах 11, 12 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та члени їх сімей; члени сімей загиблих, визначені абзацами шостим та восьмим пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; військовослужбовці та члени їх сімей, які були забезпечені житловими приміщеннями на територіях, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження,- із урахуванням вимог законодавства України щодо тимчасово окупованих територій.

Згідно пунктів 2, 4, 5 розділу І Інструкції №380 забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок: новозбудованого, вивільненого або придбаного житла; надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця); переобладнання нежилих приміщень фонду Міноборони у жилі (крім приміщень, розташованих на територіях, які використовуються за призначенням військовими частинами). Військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Житлові приміщення для постійного проживання та грошова компенсація за належне для отримання жиле приміщення надаються один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Військовослужбовці мають право здати отримане за рахунок Міноборони постійне житло або рівнозначне житло, яке відповідає санітарно-технічним вимогам, у населених пунктах, регіонах, в яких воно було отримане, та за умови потреби Міноборони в такому житлі із подальшим правом на забезпечення житлом від Міноборони у встановленому законодавством порядку.

Пункт 1 розділу VII Інструкції №380 встановлює, що особи, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, забезпечуються жилим приміщенням згідно з чергою у військовій частині, що визначається часом зарахування на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, або до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень) за рішенням житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), яке затверджується наказом командира військової частини.

Згідно пунктів 3-5 розділу VII Інструкції №380 для прийняття рішення про надання жилих приміщень для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) протягом одного місяця з дня затвердження командиром військової частини протоколу з питань, вказаних у пункті 7 розділу ІІІ цієї Інструкції, розглядає документи облікових справ військовослужбовців.

Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання.

Затверджений у встановленому законодавством порядку протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) є підставою для підготовки наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, який видається протягом трьох робочих днів з дня затвердження протоколу.

Протягом трьох робочих днів з дня видання наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання облікова справа військовослужбовця разом з витягом із затвердженого у встановленому законодавством порядку протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) та зазначеного наказу направляються військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району.

На підставі отриманих документів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району протягом п`яти робочих днів з дня їх надходження готує список надання жилої площі для постійного проживання , який затверджується командиром військової частини.

Список надання постійного житла, підписаний начальником КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, з обліковою справою військовослужбовця, витягом із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, копією протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) невідкладно в межах строку, визначеного абзацом першим цього пункту, направляються до ЦУІІЗ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю.

За результатами розгляду Списку надання постійного житла Комісія з контролю приймає рішення окремо щодо кожного військовослужбовця про:

-погодження надання постійного житла;

-відмову в погодженні надання постійного житла із зазначенням причини такої відмови.

Рішення Комісії з контролю оформлюється протоколом.

У разі прийняття Комісією з контролю рішення щодо відмови в погодженні надання постійного житла воно підлягає новому розподілу у встановленому цією Інструкцією порядку протягом одного місяця та є підставою для скасування наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.

Рішення Комісії з контролю є обов`язковим для виконання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, ТЦК та СП та військовими частинами.

Повертаючись до обставин справи, колегія суддів враховує, що оскаржуваний протокол засідання Комісії №193 від 15.10.2024 свідчить, що позивачу відмовлено у погодженні пропозиції щодо надання у постійне проживання із зняттям з квартирного обліку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, у протоколі взагалі не зазначені підстави відмови позивачу у задоволенні його рапорту. Обґрунтування, мотиви такого рішення не наведені, правові підстави не зазначені.

З цього приводу, на думку колегії суддів, суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив, що оскаржуване рішення, оформлене протоколом не відповідає критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень.

Так, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Варто врахувати, що Верховний Суд у постанові від 28.11.2022 у справі №826/6029/18 виклав правовий висновок, відповідно до якого у контексті вимог частини 2 статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Також колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постанові від 02.04.2019 у справі №822/1878/18 дійшов висновку, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Тобто, критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.

При цьому, невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його скасування.

Як мовилося вище, у спірному рішенні відповідач в особі Комісії не вказав та не зазначив мотиви, на підставі яких відмовив ОСОБА_1 у погодженні заяви щодо надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визнав його таким, що не відповідає вимогам частини 2 статті 2 КАС України, зокрема щодо його обґрунтованості, а тому не може вважатися правомірним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування рішення № 193, в частині не погодження його пропозиції про надання для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку квартири за адресою: АДРЕСА_1 складом сім`ї три особи та зобов`язання Міністерство оборони України в особі Комісії повторно розглянути облікову справу капітана юстиції запасу ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про правомірність рішення, а також посилання останнього на недопущення порушення принципу черговості, оскільки наведені доводи жодним чином не спростовують той факт, що оскаржуване рішення є необгрунтованим та не містить мотивів його прийняття.

Будь-яких інших доводів, з боку апелянта, які б могли свідчити про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, апеляційна скарга не містить. За таких підстав колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги.

Отже, слід констатувати, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування правильного по суті рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що підстави для скасування судового рішення та задоволення скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, 3-тя особа: Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко