Справа № 160/14830/25
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіНіколайчук С.В.
за участі секретаря судового засіданняЕмріх Ю.П.
представника позивача представника позивача представника відповідача Товстик Ю.Ф. Крихта А.А. Лейченко І.М.
22 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬВІС 2000» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що виконуючи обов`язки встановлені Податкового кодексу Уураїни, з метою організації проведення інвентаризації основних засобів та ТМЦ ТОВ «АЛЬВІС 2000», розпорядчим документом керівника підприємства, а саме наказом від 06.02.2025 року створена інвентаризаційна комісія про це повідомлено посадових осіб ГУ ДПС у Дніпропетровській області, що за участі вказаної комісії та у присутності матеріально відповідальних осіб інвентаризація буде проведена з 07.02.2025, тобто у терміни встановлені ПКУ, а саме: під час проведення перевірки.
Позивач зазначив, що на підприємстві, де через великий обсяг робіт проведення інвентаризації не може бути забезпечено однією комісією, для безпосереднього проведення інвентаризації у місцях зберігання та виробництва розпорядчим документом керівника підприємства створюються робочі інвентаризаційні комісії.
Так, належно виконуючи обов`язків платника податків ТОВ «АЛЬВІС 2000» проведено інвентаризацію ТМЦ 07.02.2025 року: за адресою м. Підгородне, вул. Робоча 80- Б (в присутності посадових осіб ГУ ДПС у Дніпропетровській області ) та за адресою м. Луцьк, вул Запорізька, 37 (посадові особи, що здійснюють перевірку не з`явилися).
За результатами проведеної на вимогу контролюючого органу інвентаризації, не виявлено жодної нестачі товарно-матеріальних цінностей, що підтверджується протоколом про підсумки інвентаризації матеріальних цінностей наданого до перевірки.
Підсумовуючи вищевикладене в акті перевірки наведено недостовірну інформацію щодо періодів включення податкового кредиту, наведено інформацію при придбанню товарів, які взагалі не стосуються діяльності ТОВ «АЛЬВІС 2000», не враховано первинні документи надані в повному обсязі до перевірки, а також повністю проігноровано сталу судову практику, натомість викладені факти «обривів ланцюгів» по третім особам та висновки, які суперечать даним в різних розділах акту перевірки.
Позивач не погоджується з податковими повідомленнями-рішеннями, винесеними за результатами проведеної перевірки, тому звернувся з цим позовом до суду.
11.06.2025 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області подало письмовий відзив на позов, в якому відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі з таких підстав. Відповідач зазначає, що висновки щодо виявлених розбіжностей між фактичною наявністю активів і зобов`язань і даними бухгалтерського обліку, неможливо підтвердити факт проведення інвентаризації в м. Луцьк 07.02.2025 року зв`язку з ідентичністю складу комісії затвердженого наказом від 06.02.2025 №06/02-25 та не наданням до перевірки інвентаризаційних описів, актів інвентаризації, звіряльні відомості оформлених відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, не встановлення залишків ТМЦ, які були в наявності відповідно до наданих регістрів бухгалтерського обліку по рахункам 20 «Запаси», 22 «МШП», 28 «Товари» станом на 30.09.2024 року (до проведення інвентаризації та після її проведення до перевірки не надано інвентаризаційних описів, актів інвентаризації, звіряльні відомості оформлених відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88).
Відповідно до первинних документів наданих до перевірки документальною плановою перевіркою встановлено, що ТОВ «АЛЬВІС 2000» в передбачені п.63.3 ст.63 Податкового кодексу України, Розділом VIII «Порядок обліку об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням» Порядку №1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22.04.2014 №462) строки на порушення пп.16.1.3 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України не повідомило контролюючий орган за основним місцем реєстрації про набуті на правах власності об`єкти оподаткування / об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, а саме:
Під час проведення перевірки особі за довіреністю ТОВ «АЛЬВІС 2000» Лебідь Г. В. надано запити про надання пояснень та документального підтвердження щодо встановлених порушень в ході перевірки. Надані перевіряємим підприємством документи та пояснення не спростовують вину.
При цьому ТОВ «АЛЬВІС 2000» могло та мало можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжило достатніх заходів щодо їх дотримання.
Суд переніс розгляд справи на 08.07.2025 року, 24.07.2025 року.
08 липня 2025 року представник позивач подав відповідь на відзив, де вказав, що саме контролюючий орган, листом-запитом від 05.02.2025 року, зобов`язав ТОВ «АЛЬВІС 2000» провести інвентаризацію 07.02.2025 року. У відповідь на такий запит підприємством своєчасно та в повному обсязі організовано інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей одночасно на всіх об`єктах зберігання та виробництва. Проведення інвентаризації здійснювалося у присутності інвентаризаційної комісії, матеріально відповідальних осіб, а також представників податкового органу на тих об`єктах, де вони з`явилися. Надані за результатами інвентаризації документи підтверджують її проведення належним чином у визначені строки саме на виконання вимог контролюючого органу.
У цій справі контролюючий орган не вказав, з якого саме моменту сировина начебто перестала використовуватись у господарській діяльності. Посилання на результати інвентаризації, проведеної 07.02.2025 року, не може бути правовою підставою для донарахування податкових зобов`язань за період, що перевірявся, а саме до 30.09.2024 року.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, застосування податкових наслідків відповідно до пункту 198.5 ПКУ можливе лише з моменту, коли контролюючим органом достовірно встановлено факт невикористання активів у господарській діяльності. Такий момент повинен бути підтверджений чіткими об`єктивними доказами (актами, висновками, поясненнями, технологічними картами, первинною документацією тощо).
В порушення діючого законодавства ГУ ДПС у Дніпропетровській області не перевірив можливість використання контрагентами цивільно-правових угод із третіми особами для виконання поставок, тому його висновки про неспроможність контрагентів є передчасними.
В той же час, позивач діяв добросовісно та з дотриманням вимог податкового законодавства: всі податкові накладні за спірними операціями були своєчасно складені контрагентами та зареєстровані у ЄРПН відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача позовні вимоги ТОВ «АЛЬВІС 2000» не визнав та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
На підприємстві працює 17 осіб.
На підставі Наказу №196-П від 10.01.2025 та Направлень №1013 від 27.01.2025; №1007 від 27.01.2025; №1004 від 27.01.2025; №1002 від 27.01.2025; №1006 від 27.01.2025; №1014 від 27.01.2025; № 1003 від 27.01.2025 проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬВІС 2000» за період діяльності: 01.04.2018 - 30.09.2024 з метою здійснення контролю за додержанням вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи ДПІС, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків, зборів та інших платежів, установлених законодавством, та з питань дотримання законодавства щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.04.2018 - 30.09.2024, за результатами якої складено Акт № 697/04-36-07-12/36727276 від 21.02.2025 року.
Проведеною перевіркою встановлені порушення, а саме:
- п.п. «г» п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, в частині заниження податкових зобов`язань з ПДВ на суму 2 396 612,00 грн. у зв`язку з використанням товарів, за якими встановлено факт нестачі, не в господарській діяльності;
- п.п. «г» п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, в частині заниження податкових зобов`язань з ПДВ на суму 7 990 378,00 грн. у зв`язку зі списанням сировини у виробництво без виходу готової продукції, що розцінене як використання не в господарській діяльності;
- п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, в частині завищення витрат на суму 7 305 312 грн. за операціями з ТОВ «ІМПЕКС», ТОВ «ВО «ПАПІР-МАЛ» та ТОВ «ЮКРЕЙН МОБ-ТОРГ»;
- п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в частині завищення податкового кредиту з ПДВ на суму 1 458 951 грн. за операціями з тими ж контрагентами.
На підставі акту № 697/04-36-07-12/36727276 від 21.02.2025 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області прийняти податкові повідомлення-рішення про визначення сум податкових зобов`язань на загальну суму 18 161 364,01 грн, а саме:
Поштове відправлення отримано ТОВ «АЛЬВІС 2000» 12.05.2025 року.
Позивач не погоджується із прийнятими податковими-повідомленнями рішеннями та вважає їх протиправним та таким, що підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача та доводам відповідача, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин та релевантні їм джерела права.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються нормами Податковим кодексом України (далі - ПК України в редакції на час спірних відносин).
Статтею 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин; моніторингу контрольованих операцій та опитування посадових, уповноважених осіб та/або працівників платника податків відповідно до статті 39 цього Кодексу.
Підпункт 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачає, що розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Економічний ефект, зокрема, але не виключно, передбачає приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.
Підпунктами 16.1.2, 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено, що платник податків зобов`язаний: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно до пунктів 36.1 - 36.3 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.
Згідно із пунктом 44.1, 44.2 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
За приписами п.185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Відповідно до п.187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.
Згідно із пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно із пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.
У пункті 201.1 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Відповідно до п. 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов`язань.
Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Положеннями п. 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (пункт 135.1 статті 135 Податкового кодексу України).
Витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість, мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або у разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV(далі Закон № 996-XIV) (у редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; економічна вигода - потенційна можливість отримання підприємством грошових коштів від використання активів; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників); власний капітал - різниця між активами і зобов`язаннями підприємства.
Згідно із частинами 1 та 2 статті 3 Закону № 996-XIV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.
Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Інформація, яка міститься в документах первинного обліку, в силу норми частини 2 статті 3 Закону № 996-XIV, є підставою для податкового обліку лише за умови, що вона відповідає дійсності.
Відповідно до частини 1, 5, 7, 8 статі 9 Закону № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.
Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.
Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (далі Положення № 88), господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).
Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.
Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.
Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці первинні документи.
Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.
Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що підставою для відображення господарських операцій у податковому обліку є фактичне здійснення таких операцій у межах господарської діяльності та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, які розкривають суть та зміст операцій та відображають їх реальне вчинення. Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податкового кредиту.
Пунктом 5 статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 липня 2022 року у справі №160/3364/19, в тому числі за результатами аналізу наведених норм сформувала ряд важливих правових висновків, зокрема про таке.
Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальних характер, що знайшло своє відображення у правовому висновку Верховного суду України, зробленого у прийнятій ним постанові від 31.01.2011 р. під час розгляду справи № 21-47а10, відповідно до якого чинне законодавство не ставить у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентом.
Визначений Верховним судом України принцип індивідуалізації юридичної відповідальності обумовлений відсутністю встановленого законом обов`язку для сумлінного платника податків здійснювати контроль за веденням господарської діяльності та зобов`язань сплати податку до бюджету його контрагентами. Адже платник податків, як приватна особа, не має в своєму розпорядженні ані державного апарату, ані владних функцій, ані можливості застосувати примус відносно свого контрагента. Більш того у контрагента відсутній обов`язок звітувати перед платником податків та бути підданим його контролю. Звідси випливає, що платник податків, при виборі контрагента, змушений оперувати наявною офіційною інформацією про свого контрагента, яка формується тими ж державними органами.
Згідно з п. 37 рішення ЄСПЛ від 09.01.2007 р. у справі Інтерсплав проти України, суд вказував на неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку неправомірних дій іншої компанії.
Крім того, слід звернути увагу на правову позицію Верховного Суду висловлену відповідно до подібних правовідносин, що:
- відсутність товарів по ланцюгу постачання не є доказом нереальності господарських операцій (Постанова ВС від 07.03.2018 р. у справі № 804/3420/16);
- правовідносини контрагентів із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин (Постанова ВС від 23.05.2018 р. у справі № 804/2551/13-а);
- відсутність достатньої кількості трудових ресурсів у контрагента, а тим паче взаємовідносини контрагента з іншими суб`єктами господарювання, не свідчить про нереальність господарської операції за умови підтвердження її належними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку (Постанова ВС від 12.06.2018 р. у справі № 802/1155/17-а).
Під час проведення перевірки різниці між податковими накладними та видатковими накладними не встановлено.
Заборгованість ТОВ «АЛЬВІС 2000» перед ТОВ «ІМПЕКС» за поставлені відходи поліетелену відсутня, що підтверджується товарно-транспортними накладними.
Під час проведення перевірки різниці між податковими накладними та видатковими накладними податковий орган не встановив.
Заборгованість ТОВ «АЛЬВІС 2000» перед ТОВ «ЮКРЕЙН МОБ-ТОРГ» за поставлені відходи поліетилену відсутня.
З урахуванням вищенаведеного, факт реального здійснення поставок від зазначених контрагентів підтверджується належними доказами.
На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з даними контрагентами платник податків ТОВ «АЛЬВІС 2000» надав видаткові та товарно-транспортні накладні, виписані постачальниками на адресу Позивача, податкові накладні, зареєстровані в ЄРПН, а також платіжні доручення, що підтверджують оплату за товар. Позивач оприбуткував отриману сировину на склад і в подальшому використав її у виробництві (що підтверджується виробничими звітами). З виготовленої з цієї сировини гранули було отримано дохід від реалізації, який відображений у бухгалтерському обліку і декларувався. Податковий орган не ставить під сумнів той факт, що відповідна готова продукція була вироблена та продана.
Таким чином, на рівні первинних документів і фактичного руху активів позивач отримав від постачальників товар (сировину), сплатив за нього кошти, використав товар у своїй діяльності та отримав результат (доходи).
Ці обставини є первинними і визначальними при оцінці реальності операцій, оскільки саме рух активів та сплат є критерієм здійснення господарської операції згідно із Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
За результатом дослідження та аналізу цих документів у сукупності суд визнає, що надані до перевірки первинні документи містять всі необхідні реквізити, та в повній мірі підтверджують здійснення господарських операцій в межах господарської діяльності Позивача, переслідують ділову (економічну) мету, дозволяють ідентифікувати контрагентів та містять в собі відомості щодо змісту та обсягу проведених господарських операцій, за результатами здійснення господарських операцій відбулися реальні зміни в майновому стані сторін.
Аргументація податкового органу про нереальність операцій ґрунтується виключно на даних податкової інформації щодо інших суб`єктів постачальників Позивача або їх контрагентів по ланцюгу, суд зазначає, що виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи. Так, у відповідності до наведеного конституційного принципу навіть в разі вчинення порушень норм податкового законодавства ТОВ «ІМПЕКС» та його постачальник ТОВ «Профур»; ТОВ «ВО «ПАПІР МАЛ» (нова назва ТОВ «МІЖНАРОЖНА КОМПАНІЯ «ВТОРБУТРЕСУРС») та його постачальник ТОВ «Гранд-Сіті» і ТОВ «Прайм Агро Сервіс»; ТОВ «ЮКРЕЙН МОБ-ТОРГ» та його постачальники ТОВ «Красний Маг», ТОВ «Візор Адвент», ПП «Промторг 2», які в свою чергу купували відходи у ТОВ «С-Трейдінг» та «Стронг Опт Торг», саме вказані суб`єкти господарювання повинні нести відповідальність, а не позивач.
Чинне податкове законодавство не ставить в залежність обов`язок позивача на формування податкових зобов`язань з ПДВ від податкового обліку (стану) інших осіб, звітування та сплати податків до бюджету.
Верховний Суд наголошує, що службова податкова інформація не є належним джерелом доказів у спорі про реальність господарських операцій. Податковий орган, обґрунтовуючи донарахування, зобов`язаний довести конкретні обставини неправомірності дій платника (фіктивність документів, відсутність товару тощо), а не просто посилатися на узагальнені ознаки «ризиковості» контрагентів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 (провадження №11-200апп21) зазначила, що посилання контролюючого органу на аналіз зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації не є допустимим доказом у розумінні процесуального закону.
Суд також приймає до уваги, що усі три контрагенти Позивача були чинними суб`єктами господарювання на час виконання договорів, їх реєстрація платниками ПДВ не була анульована, податкові накладні ними зареєстровано. Відтак первинні документи від цих постачальників мають юридичну силу і підтверджують дані обліку, оскільки видані належними особами і містять всі необхідні реквізити. Жодного рішення контролюючих органів про нікчемність договорів чи про скасування реєстрації податкових накладних в матеріалах справи не наведено. Доводи податкового органу про розбіжності у ланцюгу постачання стосуються діяльності інших суб`єктів і не спростовують реального факту отримання позивачем товару. Так, згадувані обсяги цукру чи м`яса, які фігурували у попередніх ланках, не мають жодного відношення до безпосередньої операції між Позивачем та його постачальниками полімерні відходи фактично були поставлені, що підтверджено накладними. Можливі порушення з боку постачальників на попередніх етапах можуть тягнути відповідальність саме для тих постачальників, але не для позивача. Відсутність в окремої фірми трудових ресурсів чи складських приміщень, що нерідко згадується податковими органами, також не є безумовним доказом фіктивності Верховний Суд вказував, що платник податку не зобов`язаний контролювати виробничі чи кадрові можливості контрагента, особливо якщо отриманий від нього товар за якістю і кількістю відповідав потребам платника та використаний у його діяльності. У даній справі немає жодних скарг щодо якості або невідповідності поставленої сировини навпаки, позивач успішно її переробив.
Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 06.09.2022 р. у справі № 820/1365/18, для кваліфікації господарської операції як об`єкту оподаткування ПДВ контролюючому органу належить виявити не лише існування ознак проведення цієї операцій в дійсності (тобто з`ясувати фізичні умови операції, досягнуті між сторонами домовленості тощо), але й також однозначно ідентифікувати набувача товару як реально існуючого суб`єкта права за національним законодавством України та встановити справжню (дійсну) договірну вартість товару.
Податковий орган, заперечуючи факт здійснення операцій позивачем і зазначеними вище контрагентами, стверджує про факт здійснення поставки позивачем відповідного товару, проте іншим невстановленим особам. При цьому жодного доказу останнього твердження податковим органом під час перевірки не зазначено та під час судового розгляду не надав.
З урахуванням викладених обставин, суд вважає, що фінансові результати та податковий кредит Позивача не були сформовані з порушенням закону в частині операцій з зазначеними постачальниками.
Витрати на придбання полімерної сировини у ТОВ «ІМПЕКС», «ВО «ПАПІР-МАЛ» (нова назва ТОВ «МІЖНАРОЖНА КОМПАНІЯ «ВТОРБУТРЕСУРС») та ТОВ «ЮКРЕЙН МОБ-ТОРГ» є реальними витратами, пов`язаними з господарською діяльністю, підтвердженими належним чином оформленими первинними документами.
Податковий кредит з цих операцій також є правомірним, оскільки відповідає критеріям статті 198 Податкового кодексу України - придбання товарів з метою їх використання в оподатковуваних операціях. Підстав для коригування фінансового результату чи податкового кредиту за цими операціями не встановлено. Посилання контролюючого органу на ланцюг постачання не спростовують права Позивача на податковий кредит, адже податкове законодавство не ставить його у залежність від сплати податку всіма попередніми ланками.
Суд також звертає увагу на те, що акт документальної планової виїзної перевірки № 697/04-36-07-12/36727276 від 21.02.2025 р. складений з порушенням затверджених вимог до його змісту та оформлення.
Відповідно до п.5.1.1 розділу V Методичних рекомендацій, затверджених наказом ДПС України №244 від 25.02.2021 р., кожен висновок акту перевірки має бути обґрунтованим доказами (належними та допустимими, визначеними ст.83 ПК України), а припущення чи суб`єктивні оцінки без підтвердження доказами недопустимі.
Проте висновки акту перевірки стосовно дотримання ТОВ «АЛЬВІС 2000» вимог податкового та іншого законодавства базуються на непідтверджених припущеннях контролюючого органу, без належної доказової бази. Зокрема, Акт містить оціночні судження (такі як твердження про «приховування об`єкта оподаткування» чи «штучне списання сировини»), які не підкріплені первинними документами або іншими доказами, отриманими в порядку, визначеному законом.
Отже, акт перевірки не відповідає критеріям об`єктивності та повноти, визначеним наказом № 244, а викладені в ньому звинувачення не підтверджені належними доказами.
Крім того, акт перевірки № 697/04-36-07-12/36727276 від 21.02.2025 р. не містить інформації про попередню перевірку, результати якої мали б бути враховані.
Як встановив суд, тією позаплановою перевіркою питань бюджетного відшкодування ПДВ порушень не виявлено, зокрема підтверджено правомірність формування податкового кредиту та зобов`язань у 2018 році. Неврахування результатів попередньої перевірки та відсутність згадки про неї в акті є порушенням встановленого порядку оформлення результатів перевірок, що ставить під сумнів обґрунтованість повторних висновків за вже перевірений період.
Суд також зазначає порушення порядку вручення акту перевірки платнику.
Згідно з п. 86.3 статті 86 Податкового кодексу України, один примірник акту повинен бути вручений платнику у день його підписання або відмови від підписання, шляхом вручення чи надіслання у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.
Таким чином, податковий орган порушив строкову вимогу закону щодо своєчасності направлення результатів перевірки платнику, що є процедурним порушенням порядку оформлення результатів перевірки.
Хоча це порушення саме по собі не свідчить про незаконність нарахованих зобов`язань, воно враховується судом як ознака недотримання податковим органом встановлених гарантій процедури перевірки, що в сукупності з іншими порушеннями впливає на оцінку правомірності спірних податкових повідомлень-рішень.
За пунктом 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.
З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах:
придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання;
придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України ''Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.
У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Контролюючий орган не спростував факту, що сировина, щодо якої застосовано п.198.5 ПКУ, фактично була використана у господарській діяльності та врахована у собівартості готової продукції.
Більше того, в акті перевірки визнано використання цієї сировини в процесі виробництва.
При цьому не враховано, що:
- період перевірки охоплює лише період до 30.09.2024, а інвентаризація проведена вже після завершення цього періоду;
- усі інвентаризаційні документи (протоколи, описи, накази) були надані контролюючому органу, у тому числі щодо залишків на відповідальному зберіганні;
- висновки про нецільове використання сировини не ґрунтуються на належних доказах, а зроблені шляхом припущень контролюючих осіб.
Таким чином, застосування п. 198.5 ПКУ у цьому випадку є безпідставним. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, застосування податкових наслідків відповідно до пункту 198.5 ПКУ можливе лише з моменту, коли контролюючим органом достовірно встановлено факт невикористання активів у господарській діяльності.
Такий момент повинен бути підтверджений чіткими об`єктивними доказами (актами, висновками, поясненнями, технологічними картами, первинною документацією тощо). У цій справі контролюючий орган не вказав, з якого саме моменту сировина начебто перестала використовуватись у господарській діяльності.
Посилання на результати інвентаризації, проведеної 07.02.2025 року, не може бути правовою підставою для донарахування податкових зобов`язань за період, що перевірявся, а саме до 30.09.2024 року.
По-перше, інвентаризація була проведена підприємством саме на виконання прямого запиту контролюючого органу.
По-друге, її результат підтвердження наявності всіх залишків товарноматеріальних цінностей як на виробничих майданчиках (зокрема в м. Дніпро), так і на відповідальному зберіганні (у ТОВ «ОЛІМП»).
Жодної нестачі або вибуття поза межами господарської діяльності не встановлено. Зазначимо окремо, що саме контролюючий орган, листом-запитом від 05.02.2025 року, зобов`язав ТОВ «АЛЬВІС 2000» провести інвентаризацію 07.02.2025 року. У відповідь на такий запит підприємством своєчасно та в повному обсязі організовано інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей одночасно на всіх об`єктах зберігання та виробництва. Проведення інвентаризації здійснювалося у присутності інвентаризаційної комісії, матеріально відповідальних осіб, а також представників податкового органу на тих об`єктах, де вони з`явилися.
Надані за результатами інвентаризації документи підтверджують її проведення належним чином у визначені строки саме на виконання вимог контролюючого органу. Результати інвентаризації, проведеної в м. Дніпро, м. Луцьку, а також залишки ТМЦ, що знаходились на відповідальному зберіганні у ТОВ «ОЛІМП», були підтверджені наданими документами. Таким чином, фактична наявність усіх залишків сировини була зафіксована, а доводи контролюючого органу про «відсутність» ТМЦ ґрунтуються припущеннях.
Відповідно до пункту 120-1.1. статті 120-1 Податкового кодексу України порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі: 10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів; 20 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 16 до 30 календарних днів; 30 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 31 до 60 календарних днів; 40 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 61 до 365 календарних днів.
Відповідно до змісту пункту 73 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення", в редакції Закону №466-ІХ, штрафи за порушення платниками податку на додану вартість граничного строку для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, за операціями, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість, операціями, що оподатковуються податком на додану вартість за нульовою ставкою, операціями, що не передбачають надання податкової накладної отримувачу (покупцю), а також податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами "а" - "г" пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу, нараховані платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2019 року, грошові зобов`язання за якими неузгоджені (відповідні податкові повідомлення-рішення знаходяться в процедурі адміністративного або судового оскарження та грошові зобов`язання за ними не сплачено) станом на дату набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", застосовуються в розмірі 2 відсотків обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 1020 гривень.
Штрафи, застосовані через відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних за операціями, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість, операціями, що оподатковуються податком на додану вартість за нульовою ставкою, операціями, що не передбачають надання податкової накладної отримувачу (покупцю), а також податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами "а" - "г" пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу нараховані платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2019 року, грошові зобов`язання за якими неузгоджені (відповідні податкові повідомлення-рішення знаходяться в процедурі адміністративного або судового оскарження та грошові зобов`язання за ними не сплачено) станом на дату набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", застосовуються в розмірі 5 відсотків обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 3400 гривень.
Виходячи зі змістовного та синтаксичного аналізу побудови наведених вище норм права, слідує правовий висновок, що таким чином законодавець мав на меті не лише уточнити й розширити перелік випадків, за яких платник податків звільняється від відповідальності, передбаченої пунктом 120-1.1 статті 120-1 ПК України, а й убезпечити платників податків від надмірного тягаря відповідальності, встановленого раніше чинними положеннями пункту 1201.2 статті 120 ПК України, у випадках та за відповідності умовам, наведеним у пункті 73 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" ПК України.
Тобто законодавець передбачив ретроспективну дію положень пункту 73, підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України в частині порядку застосування штрафів за порушення платниками податку на додану вартість порядку реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, за операціями, визначеними таким пунктом, яка проявляється в тому, що такі положення поширюють свою дію на всі штрафні санкції, нараховані платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до дати набрання чинності Законом № 466-ІХ, у разі, якщо відповідні податкові повідомлення-рішення перебувають у процедурі адміністративного або судового оскарження (без обмеження інстанційності судового розгляду) та грошові зобов`язання за ними не сплачено станом на дату набрання чинності цим Законом.
Суд звертає увагу, що у своїх постановах Верховний Суд неодноразово визнавав, що такий підхід законодавця загалом відповідає принципу "доброго врядування" і "належної адміністрації" в світлі практики ЄСПЛ.
У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі "Рисовський проти України" підкреслено особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (пункт 70).
Порушенням, виявленим податковим органом, значиться не нарахування позивачем ПДВ на вартість сировини, яка, як стверджується, не була використана в господарській діяльності, а «штучно» списана у виробництво.
За результатами перевірки зроблено висновок, що протягом 20182024 років ТОВ «АЛЬВІС 2000» нібито безпідставно віднесло на виробничі витрати сировину, яка не дала виходу готової продукції, і таким чином занижено податкові зобов`язання з ПДВ на 7 990 378,00 грн (20% від вартості сировини).
Суд не погоджується з такими висновками контролюючого органу, з наступних підстав.
Особливістю такого виробництва є те, що сировиною є вже відпрацьовані полімерні вироби (плівка, мішки тощо), які містять домішки та не придатні для прямого повторного використання.
Технологічний процес передбачає втрати маси сировини у межах певного діапазону з цієї причини наказом по підприємству № 1 від 01.06.2012 р. встановлено норматив виходу готової продукції з сировини в межах 7095 % залежно від її властивостей. Тобто при переробці 1000 кг відходів поліетилену вихід товарної гранули може становити від 700 до 950 кг, а решта припадає на неминучі технологічні втрати (волога, забруднення, усадка тощо).
Аналіз технологічного процесу переробці відходів поліетилену дає підставу стверджувати про відсутність «зворотних відходів» у виробництві позивача, оскільки Позивач переробляє відходи у корисний продукт, і вторинних відходів, що підлягали б оприбуткуванню, технологія не передбачає.
Таким чином, сам по собі факт, що витрачена сировина перевищує вихід готової продукції, не свідчить про нецільове використання частини сировини це свідчить лише про технологічний процес виробництва вторинних полімерів.
Податковий орган натомість застосував економічно необґрунтований підхід, фактично вимагаючи 100% виходу продукції з сировини.
В акті перевірки № 697/04-36-07-12/36727276 від 21.02.2025 року контролюючий орган розрахував умовну «нестачу» сировини як різницю між витратою та виходом за кожен місяць, і визнав вартість цієї різниці такою, що не пов`язана з господарською діяльністю.
Такий розрахунок є хибним, оскільки ігнорує об`єктивні виробничі втрати та суперечить самим же внутрішнім нормативам підприємства, наданим при перевірці (наказ №1/2012 про норми виходу).
До того ж, податковий орган не навів жодної норми закону чи державного стандарту, яка б встановлювала, що при переробці відходів полімерів вихід має дорівнювати 100%.
Більше того, в акті перевірки № 697/04-36-07-12/36727276 від 21.02.2025 року не наведено жодної експертної оцінки чи висновку фахівців у галузі виробництва полімерів, які б підтверджували твердження про «надлишкове списання» сировини.
Отже, контролюючий орган при перевірці, вийшов за межі своїх повноважень, самовільно встановивши «допустимий» вихід продукції на рівні 100% та звинувативши позивача у перевищенні вигаданих нормативів.
Також, всі операції зі списання сировини у виробництво підтверджені належними первинними документами, які відображають реальний хід виробничого процесу.
Позивач надавав до перевірки виробничі звіти за кожний місяць, що містять дані про кількість використаної сировини і вихід готової продукції, акти списання сировини за формою, затвердженою внутрішнім наказом, з зазначенням кількісних та вартісних показників, а також, у випадку відхилень від нормативного виходу, акти понаднормових витрат із вказівкою причин (низька якість сировини, засміченість, технологічні втрати тощо).
Ці документи були в розпорядженні податкового органу (що підтверджується посиланнями на них у акті) і жодних зауважень до їх оформлення чи достовірності контролюючий орган не висловив.
Також перевіркою не встановлено, щоб позивач оприбутковував якісь залишки невикористаної сировини або здійснював її відчуження третім особам; навпаки, вся придбана сировина списувалася на рахунок 23 «Виробництво» і надалі у складі собівартості переходила на рахунок 26 «Готова продукція», що підтверджується даними бухгалтерського обліку (головна книга, оборотно-сальдові відомості по рахунках 20, 23, 26 тощо). За даними податкового обліку, уся придбана сировина була використана для виготовлення оподатковуваної продукції, яка реалізована позивачем, і податковий орган не заперечує факт реалізації та отримання доходу. Отже, з боку платника відсутні ознаки виведення сировини з господарського обороту для нефінансових цілей.
Відповідно до п.12 П(С)БО 16 «Витрати», прямі матеріальні витрати визначаються за вартістю сировини, що утворює основу виготовлюваної продукції, і зменшуються на вартість зворотних відходів (якщо такі утворюються).
Оскільки під час виробничого процесу зворотні відходи відсутні, тому вся витрачена сировина включається до фактичної виробничої собівартості продукції.
Це узгоджується і з п.5 П(С)БО 9 «Запаси», за яким запаси визнаються активом, якщо підприємство очікує отримати економічні вигоди від їх використання.
Позивач отримав економічні вигоди у формі готової продукції (гранули полімерів), які реалізував, а тому вся сировина, використана на їх виготовлення, безумовно була залучена у господарську діяльність.
Списання такої сировини на витрати виробництва є не лише правомірним, але й обов`язком підприємства відповідно до стандартів обліку, і не призводить до жодних податкових наслідків з ПДВ.
Адже витрачання сировини у межах норм технологічного процесу це невід`ємна частина господарської діяльності, спрямованої на отримання доходу, а не операція з невиробничим використанням активів.
Таким чином, податкові зобов`язання за п.198.5 статті 198 ПКУ у даному випадку не підлягають застосуванню., оскільки норми підпункту «г» п.198.5 стосуються випадків використання товарів поза господарською діяльністю платника.
У даному ж випадку мала місце повноцінна господарська діяльність переробка сировини у готову продукцію.
В той же час, податковий орган не навів жодного доказу, що частина сировини була відчужена, втрачена чи використана у негосподарських цілях (до прикладу, безоплатно передана чи спрямована на невиробничі потреби).
Контролюючий орган не прийняв до уваги той факт, що значну частину сировини Позивач придбав взагалі без сплати ПДВ (у неплатників податку або ввізні операції за нульовою ставкою, що підтверджується деклараціями Позивача, де відображено понад 41 млн грн придбань без ПДВ).
Таким чином, контролюючим органом було донараховано ПДВ навіть на ту сировину, по якій Позивач не мав податкового кредиту, що протирічить нормам п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України.
Доводи податкового органу також суперечать результатам позапланової перевірки 2019 року, під час якої аналізувалися аналогічні показники (списання сировини у 2018 р.) і жодних порушень в цій частині не встановлено.
На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з даними контрагентами платник податків ТОВ «АЛЬВІС 2000» надав видаткові та товарно-транспортні накладні, виписані постачальниками на адресу Позивача, податкові накладні, зареєстровані в ЄРПН, а також платіжні доручення, що підтверджують оплату за товар. Позивач оприбуткував отриману сировину на склад і в подальшому використав її у виробництві (що підтверджується виробничими звітами). З виготовленої з цієї сировини гранули було отримано дохід від реалізації, який відображений у бухгалтерському обліку і декларувався. Податковий орган не ставить під сумнів той факт, що відповідна готова продукція була вироблена та продана.
Таким чином, на рівні первинних документів і фактичного руху активів усі спірні операції виглядають реальними: Позивач отримав від постачальників товар (сировину), сплатив за нього кошти, використав товар у своїй діяльності та отримав результат (доходи).
Ці обставини є первинними і визначальними при оцінці реальності операцій, оскільки саме рух активів та сплат є критерієм здійснення господарської операції згідно із Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
За результатом дослідження та аналізу цих документів у сукупності суд визнає, що надані до перевірки первинні документи містять всі необхідні реквізити, та в повній мірі підтверджують здійснення господарських операцій в межах господарської діяльності Позивача, переслідують ділову (економічну) мету, дозволяють ідентифікувати контрагентів та містять в собі відомості щодо змісту та обсягу проведених господарських операцій, за результатами здійснення господарських операцій відбулися реальні зміни в майновому стані сторін.
Аргументація податкового органу про нереальність операцій ґрунтується виключно на даних податкової інформації щодо інших суб`єктів постачальників позивача або їх контрагентів по ланцюгу.
Виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи. Так, у відповідності до наведеного конституційного принципу навіть в разі вчинення порушень норм податкового законодавства ТОВ «ІМПЕКС» та його постачальник ТОВ «Профур»; ТОВ «ВО «ПАПІР МАЛ» (нова назва ТОВ «МІЖНАРОЖНА КОМПАНІЯ «ВТОРБУТРЕСУРС») та його постачальник ТОВ «Гранд-Сіті» і ТОВ «Прайм Агро Сервіс»; ТОВ «ЮКРЕЙН МОБ-ТОРГ» та його постачальники ТОВ «Красний Маг», ТОВ «Візор Адвент», ПП «Промторг 2», які в свою чергу купували відходи у ТОВ «С-Трейдінг» та «Стронг Опт Торг», саме вказані суб`єкти господарювання повинні нести відповідальність, а не позивач.
Чинне податкове законодавство не ставить в залежність обов`язок позивача на формування податкових зобов`язань з ПДВ від податкового обліку (стану) інших осіб, звітування та сплати податків до бюджету.
При цьому наслідки у податковому обліку платника податків створюють не самі по собі правочини, а вчинювані таким платником господарські операції, тобто дії або події, які викликають зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов`язань сторін, але не вичерпується останнім, оскільки господарська операція може мати місце навіть за відсутності цивільно-правових чи господарсько-правових відносин між платниками податків.
З метою податкового обліку господарські операції можуть оформлюватися будь-якими первинними документами, зміст яких відповідає наведеним вимогам податкового законодавства, та складення яких відповідає законодавчо установленим вимогам щодо оформлення такої операції або звичаєвій практиці. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені.
Верховний Суд неодноразово висловлювався про те, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними. Цей підхід підтримано і Великою Палатою Верховного Суду у згаданій постанові від 7 липня 2022 року по справі № 160/3364/19.
Відповідач не надав до суду акти контролюючих органів відносно ТОВ «ІМПЕКС» та його постачальник ТОВ «Профур»; ТОВ «ВО «ПАПІР МАЛ» (нова назва ТОВ «МІЖНАРОЖНА КОМПАНІЯ «ВТОРБУТРЕСУРС») та його постачальник ТОВ «Гранд-Сіті» і ТОВ «Прайм Агро Сервіс»; ТОВ «ЮКРЕЙН МОБ-ТОРГ» та його постачальники ТОВ «Красний Маг», ТОВ «Візор Адвент», ПП «Промторг 2», які в свою чергу купували відходи у ТОВ «С-Трейдінг» та «Стронг Опт Торг», запити до вказаних підприємств про наявні інформації та її документального підтвердження, актів інвентаризації, інформації щодо угод по взаємовідносинам між ТОВ «АЛЬВІС 2000» та ТОВ «ІМПЕКС», ТОВ «Профур», ТОВ «ВО «ПАПІР МАЛ» (нова назва ТОВ «МІЖНАРОЖНА КОМПАНІЯ «ВТОРБУТРЕСУРС»), ТОВ «Гранд-Сіті», ТОВ «Прайм Агро Сервіс», ТОВ «ЮКРЕЙН МОБ-ТОРГ», ТОВ «Красний Маг», ТОВ «Візор Адвент», ПП «Промторг 2», ТОВ «С-Трейдінг», «Стронг Опт Торг», які визнані судом недійсними або нікчемними.
В акті перевірки № 697/04-36-07-12/36727276 від 21.02.2025 року відповідач посилається лише на зведену аналітичну інформацію з баз даних ДПС про рух товарів/податкового кредиту у третіх осіб. Проте така інформація має суто індикативний характер і не підтверджує безспірно факт відсутності товару або факту його ненадходження позивачу.
Верховний Суд наголошує, що службова податкова інформація не є належним джерелом доказів у спорі про реальність господарських операцій. Податковий орган, обґрунтовуючи донарахування, зобов`язаний довести конкретні обставини неправомірності дій платника (фіктивність документів, відсутність товару тощо), а не просто посилатися на узагальнені ознаки «ризиковості» контрагентів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 (провадження №11-200апп21) зазначила, що посилання контролюючого органу на аналіз зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації не є допустимим доказом у розумінні процесуального закону.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно із п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду щодо правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не спростовують.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1,2 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи сукупність викладених обставин, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши наявні докази у їх сукупності при безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, суд зробив висновок про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:
У задоволенні решти вимог позивача - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 18 вересня 2025 року.

Суддя С.В. Ніколайчук