Справа № 757/47286/24-а
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Остапчук Т.В. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Справа № 757/47286/24-а

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до

ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправною та скасування постанови про

адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати постанову № 372 від 05.10.2024 за справою про адміністративне правопорушення про накладення стосовно ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП у виді штрафу у розмірі 25 500 гривень та постановиу №373 від 05.10.2024 року за справою про адміністративне правопорушення про накладення стосовно ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП у виді штрафу у розмірі 25 500;

- справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 провадженням закрити на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною та скасовано постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 №372 від 5.10.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сама лише відмова особи від отримання повістки щодо призову на військову службу не є порушенням законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зокрема частини першої статті 22 Закону № 3543-XII, як про це помилково вказано у протоколі про адміністративне правопорушення.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог суд зазначив, що відмова Позивача від отримання направлення на проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби є безпідставною, що свідчить про порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме ч.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити постанову якою такі вимоги задовольнити, зазначаючи, що на підтвердження належно оформленої відмови Відповідачем не надано ані передбаченої типовою формою у якості Додатка 2 до Постанови № 560 встановленої форми Акта відмови від отримання повістки, ані відеозаписи щодо підтвердження відмови Позивача як від отримання повістки, так і відмови від проходження військово-лікарської комісії.

Також Апелянт посилається на те, що судом не було взято до уваги положення КУпАП щодо строку розгляду адміністративної справи. Так, Відповідач не повідомив ОСОБА_1 про місце та час розгляду справи не пізніше, ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення.

При цьому Апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені зокрема у постановах по справах № 360/403/19, № 308/12552/16-a, № 489/1004/17, № 463/1352/16-a та інших.

Окрім того, ОСОБА_1 покликається на презумпцію невинуватості та покладення обов`язку щодо збирання доказів на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення.

Також Апелянт наполягає на необґрунтованості суми штрафу у розмірі 25500 грн. Стверджує, що суд першої інстанції не дослідив обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність Позивача.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню в частині з наступних підстав.

7. Обставини справи, встановлені судом.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 05.10.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення №372 від 05.10.2024, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та накладено на нього штраф у розмірі 25500 грн, за те що відмовився від отримання повістки з метою проходження медкомісії.

05.10.2024 складено акт відмови від отримання повістки.

Також 05.10.2024 Начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення №373 від 05.10.2024, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та накладено на нього штраф у розмірі 25 500 грн.

Згідно з цією постановою Позивачу намагалися вручити повістку № 0510-2-7 від 05.10.2024 про необхідність з`явитись до 05.10.2024 о 10.40 год. з метою проходження медичної комісії, відмовився від проходження медичного огляду, чим порушив вимоги Положеннями абз. 4 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, Положеннями абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», частину 1 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пп. 3.1, 3.2 глави 3 розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України затвердженого наказом МОУ № 402 від 14.08.2008.

Направлення на медичний огляд №1126 від 05.10.2024 міститься в матеріалах справи

Також Позивач не заперечує той факт, що службові особи Відповідача намагалися вручити йому повістку та направлення на медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби.

8. Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон №3543-XII), Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 (далі - Порядок №560).

Так, згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

Відповідно до ст. 35 Конституції України Кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до ч.1-3 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

У ст. 245 КУпАП закріплено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Згідно із ст.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з абз. 1 ч.1 ст. 22 Закону №3543-XII громадяни зобов`язані :

- з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;

- проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Відповідно до п. 74 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» №560 від 16 травня 2024 року, вбачається, що резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. При цьому особам віком до 45 років видається направлення щодо визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті.

Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.

Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Висновки суду апеляційної інстанції.

9. Отже, правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях чи бездіяльності відповідного складу правопорушення.

10. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що диспозиція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період. Зазначена норма є бланкетною, тобто при її застосуванні необхідно застосовувати законодавчі акти, які визначають, зокрема, правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні.

11. Так, у спірній постанові наявне посилання на порушення Апелянтом абз. 4 п. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з яким громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням, зокрема, військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

12. При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_1 було повідомлено, що він на підставі направлення на проходження військово-лікарської комісії від 05.10.2024 № 1126 повинен з 05.10.2024 почати проходження медичної комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 . Втім, згідно акту, ОСОБА_1 відмовився отримувати направлення на проходження військово-лікарської комісії та ставити власноруч підпис в розписці, що підтверджується актом про відмову в проходженні військово-лікарської комісії від 05.10.2024.

13. Також у матеріалах справи наявне направлення на проходження військово-лікарської комісії від 05.10.2024 № 1126 та картка обстеження та медичного огляду, яку ВЛК при ТЦК та СП заводить на кожного військовозобов`язаного за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності.

14. За наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність в діях Позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною третьою статті 210-1 КУпАП.

15. Доводи Апелянта про те, що Відповідачем не надано ані передбаченої типовою формою у якості Додатка 2 до Постанови № 560 встановленої форми Акта відмови від отримання повістки, ані відеозаписи щодо підтвердження відмови Позивача як від отримання повістки колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі обставини виходять за межі апеляційного перегляду.

16. Твердження ОСОБА_1 про те, що Відповідачем відеозаписи щодо підтвердження відмови Позивача від проходження військово-лікарської комісії апеляційний суд також до уваги не приймає, оскільки Порядком №560 не передбачено обов`язок Відповідача як здійснювати відеофіксацію відмови військовозобов`язаного від отримання направлення та від проходження військово-лікарської комісії, так і складати відповідний акт.

17. Надаючи оцінку доводам Апелянта щодо строку розгляду адміністративної справи та недотримання ІНФОРМАЦІЯ_3 обов`язку, неповідомлення ОСОБА_1 про місце та час розгляду справи не пізніше, ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення колегія суддів зазначає наступне.

18. Так, як правильно зазначає Апелянт, факт несвоєчасного повідомлення або неповідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення є підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною, як такої, що винесена з порушенням встановленої процедури, оскільки у такому випадку позивача позбавлено прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу.

19. Втім, колегія суддів відзначає, що розгляд справи про адміністративне правопорушення було здійснено за участі ОСОБА_1 та який визнав вину у вчиненні правопорушення. Окрім того, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що Позивач відмовився від надання пояснень, а заяви та клопотання, зокрема щодо забезпечення права на правничу допомогу, були відсутні. Рішення керівництва за заявою або клопотанням також не приймалося. Отже, відсутні правові підстави стверджувати, що ОСОБА_1 був позбавлений права бути присутнім під час розгляду справи, не мав можливості надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання та звернутися за професійною правничою допомогою.

20. Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги твердження Апелянта про те, що розгляд справи було здійснено у день складення протоколу про адміністративне правопорушення, втім зазначає, що виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

21. Отже, колегія суддів, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правомірність такого рішення.

Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 1640/3394/18 та відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування колегією суддів при розгляді цієї справи,

Крім того, аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. Скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості (рішення від 24.03.1988 по справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden).

22. З огляду на викладене вище та відмінні обставини справи, встановлені судом, суд апеляційної інстанції зазначає про нерелевантність правових висновків Верховного Суду, викладених зокрема у справах № № 360/403/19, № 308/12552/16-a, № 489/1004/17, № 463/1352/16-a та інших у цій справі № 757/47286/24-а.

23. Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що санкція частини третьої статті 210-1 КУпАП передбачає накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

24. Згідно з положеннями статті 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

25. Судом встановлено, що в оскаржуваній постанові Відповідач не зазначив жодної з обставин згідно з положеннями статті 33 КУпАП для застосування до Позивача найсуворішого стягнення за вчинене правопорушення у розмірі однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, про що обґрунтовано зазначає Апелянт.

26. Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

27. Відповідно до частини шостої статті 286 КАС України якщо за наслідками апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, таке стягнення не може бути посилено.

28. З огляду на те, що Позивач вчинив правопорушення вперше, що встановлено Відповідачем, обставин, які обтяжують відповідальність, в оскаржуваній постанові не зазначено, колегія суддів зазначає про наявність підстав для зміни заходу стягнення, накладеного на ОСОБА_1 постановою від 05.10.2024 № 373 по справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 КУпАП, а саме штраф у розмірі однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25500,00 грн, змінити на штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн.

29. Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

30. Згідно зі ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

31. За наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено за неповного з`ясування обставин справи та порушенням норм матеріального права, у зв`язку із чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови № 373 від 05.10.2024- скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов у цій частині - задовольнити частково.

Змінити захід стягнення, а саме: розмір штрафу, накладеного на ОСОБА_1 постановою № 373 від 05.10.2024 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (25500,00 грн) на одну тисячу неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 (сімнадцять тисяч гривень та нуль копійок) грн.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року в іншій частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена.

Судове рішення виготовлено 17 вересня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Є.І. Мєзєнцев

В.В. Файдюк