Справа № 420/16924/25
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/16924/25

Перша інстанція: суддя Василяка Д.К.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.

суддів Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року ОСОБА_1 до пред`явлення позову звернувся до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Головного управління ДПС у Вінницькій області від 13.03.2025 № 1570 к «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 », до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

В обґрунтування заяви про вжиття судом заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, заявник вважає, що очевидними є ознаки протиправності наказу ГУ ДПС у Вінницькій області від 13.03.2025 № 1570 к, за таких обставин:

1) проведення ГУ ДПС у Вінницькій області невиїзної документальної перевірки платника податків, який не перебуває на обліку в ГУ ДПС у Вінницькій області;

2) призначення ГУ ДПС у Вінницькій області повторної невиїзної документальної перевірки за період 01.01.2022 - 31.12.2023, з питань, які були предметом планової документальної виїзної перевірки, проведеної ГУ ДПС у Одеській області, всупереч положень п. 78.2. ст. 78 ПК України;

3) ймовірність здійснення ГУ ДПС у Вінницькій області донарахування грошових зобов`язань за періоди 01.01.2022- 31.12.2023, за які вже визначені грошові нарахування ГУ ДПС у Одеській області та які перебувають на адміністративному оскарженні.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року суд відмовив ОСОБА_1 в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову до пред`явлення позову.

Приймаючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на заявника.

Суд указав, що заявником не наведено аргументованих доводів на підтвердження того, чому невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, виходячи з предмету позову, у зв`язку з чим вважав, що позивачу слід відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги пояснює, що він як фізична особа-підприємець з 01.01.2025 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Одеській області, згідно плану-графіку планових перевірок на 2025 рік та на підставі наказу ГУ ДПС у Одеській області № 783-П від 27.01.2025, в лютому 2025 року було проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за період з 16.02.2018 року по 31.12.2023 року.

Тобто, як указує апелянт, плановою виїзною перевіркою були охоплені всі без виключень питання податкового обліку та сплати усіх податків (єдиний податок, податок на доходи фізичних осіб, податок на додану вартість, єдиний соціальний внесок та військовий збір) за період з 16.02.2018 по 31.12.2023 років.

Далі апелянт пояснює, що за результатом проведеної перевірки, контролюючим органом було складено акт, на підставі якого прийняті податкові повідомлення рішення які оскаржені в адміністративному порядку.

Апелянт наголошує на тому, що інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

На переконання апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що призначення та проведення ГУ ДПС у Вінницькій області документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2024- 30.06.2024, не ґрунтується на нормах ПК України та є очевидно протиправним, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

За таких підстав, апелянт просить ухвалу суду скасувати та постановити ухвалу, якою зупинити дію наказу Головного управління ДПС у Вінницькій області від 13.03.2025 № 1570 к «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 ».

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частинами першою та другою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з положеннями частини 1 статті 151 КАС України позов може бути забезпечено:

- зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

- забороною відповідачу вчиняти певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

- зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до частини 2 статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними, навести підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

Розглядаючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Наведені правові висновки щодо застосування положень КАС України є сталими та послідовними й підтверджуються, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.10.2023 у справі №300/5005/22 та від 21.09.2023 у справі №600/1531/23-а.

Повертаючись до матеріалів справи колегія суддів враховує, що заявник обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову та подану апеляційну скаргу посилається на те, що призначення та проведення ГУ ДПС у Вінницькій області документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2024- 30.06.2024, не ґрунтується на нормах ПК України та є очевидно протиправним, що свідчить про обґрунтованість його заяви.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що за наслідками оцінки наведених заявником доводів та доказів, наданих на їх підтвердження, суд першої інстанцій обґрунтовано вказав на відсутність підстав, визначених, зокрема, пунктом 1 частини 2 статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову, адже метою вказаного процесуального рішення, є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів заявника, а також можливість реального виконання рішення суду й уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у разі задоволення позову.

Стосовно доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги ймовірність завдання йому шкоди протиправним наказом про призначення перевірки, колегія суддів зазначає, що саме лише твердження заявника з приводу завдання йому шкоди або ускладнення в майбутньому виконання рішення суду не може бути визнана судом достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спірних правовідносинах, оскільки є суб`єктивним судженням заявника, без наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди заявнику.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 420/6907/20, від 13.05.2021 у справі № 420/2719/20, від 23.09.2021 у справі № 420/11076/20 та від 01.06.2022 у справі № 580/5656/21.

Щодо доводів апелянта про ймовірність подвійного нарахування грошових зобов`язань та понесення відповідно матеріальних збитків, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд в питанні вжиття заходів забезпечення позову у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 20.03.2019 у справі №826/14951/18 та від 30.09.2021 у справі №160/7358/21 виснував таке:

«Щодо ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів, Суд звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів».

З урахуванням викладеного, враховуючи наведені положення законодавства і обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, не спростовують, а тому скарга має бути залишена без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, тому за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко