Справа № 380/259/25
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/259/25 пров. № А/857/15022/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довга О.І.

Запотічний І.І.

секретаря судового засідання Юник А.А.

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гулкевич І.З.), ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження в м. Львів 21 березня 2025 року у справі №380/259/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 17.05.2024 №667-ОС в частині продовження строку дії контракту ОСОБА_1 ;визнати протиправними дії Відповідача (в/ч НОМЕР_1 ) щодо зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у відмови у звільненні з військової служби позивача ( ОСОБА_1 ) на підставі пп. ж п.3 ч. 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану; зобов`язати Відповідача (в/ч НОМЕР_1 ) звільнити з військової служби Позивача ( ОСОБА_1 ) на підставі пп.ж п. 3 ч. 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.03.2025 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «По особовому складу» від 17 травня 2024 року №667-ОС про внесення змін до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 10.08.2023 №928-ОС та продовження дії контракту ОСОБА_1 понад встановлені строки на період дії воєнного стану; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 29.11.2024 про звільнення з військової служби, що викладена у листі від 30.11.2024 №08/86589/24-Вх.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 29.11.2024 про звільнення з військової служби, з урахуванням висновків суду. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що за наведеного правового регулювання та встановлених обставин прийняття начальником прикордонного загону наказу від 17.05.2024 № 667-ОС про внесення змін до наказу від 10.08.2023 № 928-ОС, згідно з якими позивачу змінено строк проходження військової служби із строку на один рік з 30.11.2023 по 29.11.2024 на період дії воєнного стану перебувало поза межами правового поля. А оскільки відповідачем не наведено будь-яких переконливих нормативно обґрунтованих аргументів, які б свідчили про необхідність внесення змін до наказу від 10.08.2023 №928-ОС про продовження строку дії контракту позивача з річного до закінчення воєнного стану, а відтак такий є протиправним та підлягає скасуванню. Водночас, ефективним способом відновлення порушених у спірних правовідносинах прав позивача в цій частині є визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 29.11.2024 про звільнення з військової служби, що викладена у листі від 30.11.2024 №08/86589/24-Вх та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 29.11.2024 про звільнення з військової служби, з урахуванням висновків суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивовано тим, що право суб`єкта владних повноважень посадової особи військової частини перевірити наявність підстав, на які посилається військовослужбовець у заяві на звільнення та які передбачені у ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» та імперативний обов`язок задовольнити таку заяву шляхом звільнення військовослужбовця, у випадку встановлення наявності передбачених підстав. Апелянт вказує, що прийняте рішення є неефективним, таким, що містить можливість для подальшого зловживання відповідача, що призведе до повторного звернення до суду. Частково це підтверджується тим, що відповідач добровільно, після ухвалення відповідного рішення, не розглянув повторно рапорт, не звільнив позивача, хоча й був зобов`язаний врахувати висновку суду.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 мотивовано тим, що керівництву НОМЕР_2 прикордонного загону не надано військовослужбовцем достатньо документів для прийняття рішення щодо звільнення старшого сержанта ОСОБА_2 через сімейні обставини, відповідно до частини п`ятої та частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Отже, дії відповідача, щодо не звільнення позивача та видання оспорюваного позивачем наказу від 17 травня 2024 року № 667-ОС є правомірними.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 вказавши, що на час продовження позивачу військової служби до закінчення дії воєнного стану законодавець у Положенні №1115/2009 допускав можливість продовження військової служби за новим контрактом на визначений строк, а не до закінчення воєнного стану. Єдиною мотивацією видачі відповідного наказу було намагання командування військової частини НОМЕР_1 нівелювати запроваджену законодавцем передбачену пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону підставу звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту. ОСОБА_1 вказує, що у відповідача не було будь-яких переконливих нормативно обґрунтованих аргументів, які б свідчили про необхідність внесення змін до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 10.08.2023 №928-ОС «Про особовий склад» в частині продовження строку дії контракту позивача з річного до закінчення воєнного стану, а також з огляду на існування нормативних підстав укладення строкового контракту під час дії воєнного стану. Зазначає, що вищевказані порушення в сукупності із нелогічністю та невмотивованістю винесення відповідного наказу від 17.05.2024 №667-ОС свідчить про його протиправність та необхідність скасування.

Водночас після подання апеляційної скарги військовою частиною НОМЕР_1 подано заяву про закриття провадження у справі яка мотивовано тим, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 238 КАС України, провадження у справі закривається у разі якщо сторони досягли примирення. Так, відповідно до витягу з наказу №881-ОС від 19.06.2025 року старшого сержанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням у запас з 16.06.2025 року. Враховуючи вищезазначене, сторони досягли примирення та у зв`язку з відсутністю спору просить провадження закрити.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, відповідно зазначив, що відсутні підстави для закриття провадження у справі, відповідач повноважного представника в судове засідання не забезпечив, про час і місце був повідомлений належним чином.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді інспектора прикордонної служби 2 категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б).

11.08.2023 між ОСОБА_1 та начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу зі строком дії з 30.11.2023 по 29.11.2024. Контракт набрав чинності 30.11.2023 на підставі наказу від 11.08.2023 № 928-ОС.

Водночас, позивач з 27.01.2024 перебуває у шлюбі з військовослужбовцем ОСОБА_3 , який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Подружжя виховує дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Так, наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 17.05.2024 № 667-ОС було внесено зміни до наказу від 10.08.2023 № 928-ОС, згідно з якими ОСОБА_1 продовжено дію контракту з 30.11.2023 на період дії воєнного стану.

29.11.2024 ОСОБА_1 звернулася до в.о. начальника НОМЕР_2 прикордонного загону із рапортом про звільнення з військової служби на підставі п.п. ж п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Листом від 30.11.2024 №08/86589/24-Вн позивача повідомлено про відсутність підстав для звільнення з військової служби на підставі п.п. ж п. 3 ч. 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 17.05.2024 № 667-ОС внесено зміни до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 11.08.2023 № 928-ОС, а саме: продовжено дію контракту понад встановлені строки на період дії воєнного стану з 30.11.2023.

Вважаючи наказ від 17.05.2024 № 667-ОС щодо продовження дії контракту понад становлений термін з 30.11.2023 на період дії воєнного стану протиправним та з метою звільнення з військової служби, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону, у частині п`ятій якої наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом.

Так, за приписами пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Із змісту наведених вище норм вбачається, що військовослужбовець підлягає звільненн з військової служби за контрактом, який укладено під час дії воєнного стану, у разі закінчення строку дії контракту, якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу.

За правилами абзаців 2 і 3 п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону (у редакції, чинній як на дату прийняття оскаржуваного наказу), під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону; на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.

Указаним законодавчим положенням кореспондують нормативні приписи абз. 9 п. 41 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 (далі - Положення №1115/2009), за яким під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період, визначений пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.

За змістом статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан, а також Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації. Станом на час виникнення спірних правовідносин та розгляду цієї справи в Україні діє воєнний стан та загальна мобілізація.

Водночас, відповідно до абз. 6 п. 20 Положення №1115/2009 під час дії особливого періоду для військовослужбовців за їх бажанням строк проходження військової служби за новим контрактом може бути продовжено на строк від 1 до 10 років, але не більше ніж до досягнення граничного віку перебування на військовій службі.

Отже, як це слушно зауважив суд першої інстанції, на час продовження ОСОБА_1 військової служби строком на один рік з 30.11.2023 за контрактом згідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 10.08.2023 № 928-ОС, законодавець згідно Положення № 1115/2009 надав можливість продовжувати військову службу військовослужбовцям за контрактом на певний строк (від 1 до 10 років, але не більше ніж до досягнення граничного віку перебування на військовій службі), а не на вказівку на подію: «закінчення воєнного стану».

Довільне (інше) тлумачення правових норм, з огляду на приписи абз. 6 п. 20 Положення № 1115/2009, нівелює запроваджену законодавцем передбачену п. п.«ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII підставу звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Так, як це правильно встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу терміном на 1 рік зі строком дії з 30.11.2023 по 29.11.2024.

Водночас, аналіз п.30 та п.31 Положення №1115/2009, якими нормативно врегульовано порядок укладення контракту, дає можливість суду апеляційної інстанції дійти висновку, що оскільки контракт укладається у двох примірниках, підписується сторонами контракт, а один примірник контракту зберігається в особовій справі військовослужбовця, другий - у військовослужбовця, а відтак будь які зміни, які вносяться у такий контракт, повинні узгоджуватись сторонами укладення такого, підписувати такі зміни повинні сторони, які погодили внести такі, отримавши свій примірник, як доказ погодження волевиявлення.

Як це врегульовано п.31 Положення №1115/2009, оскільки контракт є підставою для видання наказу про прийняття громадянина на військову службу за контрактом, про продовження військової служби за новим контрактом, про залишення військовослужбовця на службі понад граничний вік перебування на військовій службі, відтак і внесення змін у контракт щодо строку дії такого водночас за погодженням сторін контракту, є підставою прийняття наказу, як управлінського документа щодо введення таких змін в дію.

Водночас, оскаржуваний наказ начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 17.05.2024 № 667-ОС про внесення змін до наказу від 10.08.2023 № 928-ОС, згідно з якими ОСОБА_1 змінено строк проходження військової служби із строку на один рік з 30.11.2023 по 29.11.2024 на «період дії воєнного стану» без попередньо внесення у контракт від 11.08.2023 року змін сторонами контракту, перебував поза межами правового поля, що слушно зауважив суд першої інстанції.

У контексті наведеного суд апеляційної інстанції зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». ЄСПЛ у цій справі зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що відповідачем в односторонньому порядку без узгодження з позивачем питання внесення змін в контракт щодо строку його дії, протиправно, покликаючись на ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка спірні питання не регулює, наказом від 17.05.2024 №667-ОС винесено зміни в наказ від 10.08.2023 №928-ОС про продовження строку дії контракту ОСОБА_1 з30.11.2023 на період дії воєнного стану, а відтак суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання наказу від 17.05.2024 №667-ОС протиправним, оскільки такий прийнятий без правових підстав, а відтак є таким що підлягає скасуванню.

Щодо аргументів апелянта в частині визнання протиправними дії Військової частини в/ч НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту ж пункту 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту та зобов`язання Військової частини в/ч НОМЕР_1 задовольнити рапорт від 29.11.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпунктуж пункту 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так згідно з п. 288 Положення №1115/2009, у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.

Пунктом 292 Положення №1115/2009 передбачено, що наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою.

Так, подаючи 22.11.2024 року відповідачу рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням строку дії контракту та відсутністю бажання продовжувати в подальшому військову службу, позивач покликалась на п. «ж» п.3 ч.5 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Як встановлено судом першої інстанції, підставою для відмови у задоволенні рапорта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби було прийняття начальником НОМЕР_2 прикордонного загону наказу від 17.05.2024 №667-ОС про внесення змін до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 10.08.2023 № 928-ОС, яким продовжено дію контракту понад встановлені строки на період дії воєнного стану з 30.11.2023.

Водночас, зазначений рапорт не був розглянути по суті (не було прийнято жодного управлінського рішення), а лише відповідачем надана відповідь про розгляд рапорта позивача щодо звільнення, в якій такий покликався на продовження дії контракту позивача.

Суд апеляційної інстанції при прийнятті рішення враховує те, що здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх прийняли, з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Так, суд першої інстанції правильно констатував, що саме відповідач як суб`єкт до повноважень якому належить вирішення питання щодо звільнення позивача з військової служби за наслідком розгляду рапорту про звільнення з військової служби або надання мотивованої відмови в такому, зобов`язаний таке рішення прийняти.

Слід зауважити, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, то суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми убачається, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.80 р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення,може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 22.09.2022 у справі № 380/12913/21.

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо звільнення позивача з військової служби є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу, зокрема і враховуючи обставини, які були предметом дослідження.

Водночас, за результатами розгляду цієї справи судом визнано протиправним та скасовано наказ начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 17.05.2024 №667-ОС про продовження дії контракту понад встановлені строки на період дії воєнного стану з 30.11.2023 старшому сержанту ОСОБА_1 , то враховуючи той факт, що рапорт позивача не був розглянутий по суті, управлінське рішення не приймалось, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у задоволенні рапорту позивача від 22.11.2024 про звільнення з військової служби, що викладено у листі від 30.11.2024 №08/86589/24-Вх.

Водночас аргументи апеляційної скарги щодо неефективності визначеного у оскаржуваному рішенні способу відновлення порушених у спірних правовідносинах прав позивача у спосіб зобов`язання Військової частини 7 повторно розглянути рапорт позивача від 22.11.2024 про звільнення з військової служби, з урахуванням висновків суду, то суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки на момент розгляду апеляційної скарги позивача у відповідності до Наказу №881-ОС від 19.06.2025 року виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням у запас з 16.06.2025, а відтак задоволення апеляційної скарги в частині вимог про зобов`язання відповідача (в/ч НОМЕР_1 ) звільнити з військової служби позивача ( ОСОБА_1 ) на підставі пп. ж п. 3 ч. 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, втратили свою доцільність.

Щодо заяви відповідачем про закриття провадження у справі, то суд апеляційної інстанції вважає, що таку слід задовольнити в частині що стосується апеляційної скарги відповідача з підстав викладених у ч. 1 ст. 238 КАС України, оскільки на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції така не відкликана.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено мотиви протиправності відмови відповідача у винесенні оскаржуваного наказу та відмові у звільнені з військової служби, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року у справі №380/259/25 без змін.

Провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в частині закриття провадження в спосіб подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В іншій частині судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч. 5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 19.09.25