Справа № 320/46825/23
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

18 вересня 2025 року м. Київ № 320/46825/23

Київський окружного адміністративного суду у складі головуючої судді Діски А. Б., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в місті Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління МВС України в м. Києві, в якому просить:

- визнати протиправною невиплату Головним управління МВС України у м. Києві грошового забезпечення ОСОБА_1 за період 05 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року та вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з Головного управління МВС України у м. Києві на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 05 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року у розмірі 685 235,46 грн, вихідну допомогу у розмірі 358498,96 грн та компенсацію за затримку розрахунку при звільненні з розрахунку 1519,05 грн за кожен календарний день затримки з 29 квітня 2023 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України та наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 30.01.2015 його було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу. В подальшому, на виконання рішення суду, наказом від 22.08.2022 позивача поновлено на посаді старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району, з дня, наступного після дня його звільнення, тобто з 17.01.2015, виплативши один середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за місяць у розмірі 3969,86 грн.

Наказом від 28 квітня 2023 року позивача було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з пп. ж (за власним бажанням) п. 64. За твердженням позивача, при його звільнені відповідач не виплатив заробітну плату за період 04 листопада 2021 року по 28 квітня 2023 року та не виплатив одноразову грошову допомогу при звільнені, а також не надав позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду.

При цьому, позивач вказує, що при звільненні відповідач не надав ОСОБА_1 письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, у зв`язку з чим трьохмісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України ще не розпочався.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження).

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що твердження позивача, що він має право на виплату грошового забезпечення з 05.11.2021 по 28.04.2023 не аргументовані та не підтверджені належними та допустимим доказами. Позивач з`явився до ГУМВС України в місті Києві лише 28.04.2023.

Також представником відповідача разом із відзивом подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, в якому зазначає, що ОСОБА_1 28.04.2023 отримав витяг з наказу ГУМВС України в місті Києві від 28.04.2023 № 7 о/с про його звільнення з посади старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Шевченківського району звільнено з органів внутрішніх справ України згідно з пп. «ж» (за власним бажанням) п. 64. Тобто, з вищенаведеного вбачається, що про порушене право позивач дізнався саме 28.04.2023, тобто саме з цієї дати (28.04.2023) почався перебіг визначеного статтею 233 КЗпП України тримісячного строку на звернення до суду, а отже станом на 12.11.2023 (дата підписання позовної заяви ОСОБА_1 ) такий строк є пропущеним більше ніж на три місяці.

Відповідач вказує, що згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки її подано з порушенням вимог ст. 161 КАС України, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Так, за приписами ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спірні відносини між сторонами зумовлені проходженням позивачем служби в органах внутрішніх справ.

Суд зазначає, що заробітна плата в розумінні частини першої статті 94 КЗпП України означає винагороду, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Варто зазначити, що норми КАС України передбачають можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Так, частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Разом із цим, другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

З огляду на те, що вказаним Рішенням Суд надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених у вказану статтю Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком, однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з цим відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

У справі ж, що розглядається, на момент звернення позивача до суду, а саме 12.11.2023 з позовом про виплату грошового забезпечення, зокрема, за період з 19 липня 2022 року по 10 травня 2023 року, в Україні діяв карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а тому відлік тримісячного строку звернення до суду з цим позовом в частині спірних вимог, розпочався 01 липня 2023 року.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Наведене свідчить, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову варто обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Суд зазначає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день установити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Так, наказом ГУМВС в м. Києві від 28.04.2023 № 7 о/с ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України.

Вказаний наказ позивач отримав та ознайомився з ним 28.04.2023, що підтверджується наданою відповідачем копіює наказу з підписом позивача про ознайомлення з таким наказом.

При цьому, суд зазначає, що у вказаному наказі відсутні будь-які відомості про суми грошового забезпечення, які підлягають виплаті позивачу по 28.04.2023.

Також суд зазначає, що на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів від 05.09.2025 відповідачем надано до суду письмові пояснення, згідно яких вказує, що за період з 05.11.2021 по 28.04.2023 позивач жодного дня не працював та права на отримання заробітної плати не набув.

Таким чином, суд зазначає, що відповідачем не заперечується те, що позивач не отримував грошове забезпечення за спірний період. Зазначене також підтверджується листом Голови ліквідаційної комісії ГУМВС в м. Києві від 08.09.2025 № 99-ЛК.

Отже, з огляду на викладене, суд зазначає, що саме з дати ознайомлення з наказом про звільнення позивач мав дізнатись про порушення своїх прав на отримання грошового забезпечення.

Водночас, суд критично ставиться до доводів позивача про те, що при звільненні відповідач не надав ОСОБА_1 письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, у зв`язку з чим трьохмісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України ще не розпочався, оскільки у даному випадку відповідачем не було нараховано та виплачено позивачу жодних сум грошового забезпечення у зв`язку з проходженням служби за період з 05.11.2021 по 28.04.2023.

Таким чином, суд зазначає, що позивач при ознайомленні з наказом про звільнення від 28.04.2023 вже знав чи мав дізнатись про ненарахування відповідачем відповідних сум, які підлягали виплаті йому при звільненні.

Однак, до суду звернувся лише 12.11.2023, тобто більше ніж через три місяці після того, як Уряд припинив дію карантину на всій території України.

Суд зазначає, що відлік тримісячного строку для звернення з цим позовом до адміністративного суду почався 19 липня 2022 року і мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, якби не положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року. Протягом усього цього періоду (з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року) позивач мав право - у межах строку - звернутися до суду з даним позовом до 30.09.2023.

Наведена позиція суду узгоджується із практикою Верховного суду, зокрема ухвалою від 07.12.2023 по справі № 990/242/23, а також з висновками, викладеними у рішенні від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, а також у постанові Верховного Суду у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.

Разом із тим, позивачем до позову не долучено заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважності причин такого пропуску.

Згідно ч. 6 ст. 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до вимог ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Вказані недоліки позовної заяви мають бути усунені шляхом долучення до позову заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин такого пропуску та наданням відповідних доказів.

Згідно вимог ч. 13 ст. 171 КАС України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Відповідно до ч. 14-15 ст. 171 КАС України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Керуючись ст.ст. 171, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в місті Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - залишити без руху.

Надати позивачу 5 - денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення йому копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У разі невиконання вимог цієї ухвали позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Копію ухвали надіслати особі, яка звернулась із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Діска А.Б.