Справа № 460/6739/24
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2025-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 вересня 2025 року м. Рівне №460/6739/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськова частина НОМЕР_1
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправними дії щодо його не звільнення; зобов`язати відповідача повторно розглянути рапорт позивача про звільнення від 10.04.2024 разом з додатками відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та прийняти рішення по суті.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказує, що він з лютого 2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації. 10.04.2024 він подав рапорт через командира до військової частини НОМЕР_1 про звільнення на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». В рапорті повідомив, що має батька з числа осіб з інвалідністю 2-ї групи. 27.05.2024 відповідачем було відмовлено у звільненні, оскільки станом на 18.05.2024 така підстава для звільнення з військової служби відсутня. Позивач вважає, що керівництво військової частини навмисно затягнуло розгляд поданого рапорту, щоб в подальшому відмовити позивачу. Зазначає, що попередня редакція вказаної норми Закону передбачала відповідну підставу для звільнення з військової служби. Аналізуючи правові норми щодо дії нормативно-правових актів в часі, позивач вказує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. З наведених підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою від 01.07.2024 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 09.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників.

Ухвалою від 27.02.2025 позовну заяву залишено без руху після відкриття провадження у справі на підставі ч. 13 ст. 171 КАС України.

28.02.2025 представник позивача подав позовну заяву в новій редакції.

Ухвалою від 05.03.2025 розгляд адміністративної справи продовжено.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позов заперечив повністю. Зазначив, що до військової частини НОМЕР_1 02.05.2024 за вх.№1093 надійшов рапорт ОСОБА_1 про звільнення з лав Збройних Сил України, згідно абзацу 5 підпункту «г», пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме через такі сімейні обставини та інші поважні причини: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (з наявністю батька ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ групи), який був погоджений 28.04.2024 командиром механізованої роти військової частини НОМЕР_1 . Зазначив, що на поданий рапорт ОСОБА_1 була надана відповідь та надіслана засобами АТ Укрпошта від 27.05.2024 №1490/817. Отримання відповіді позивачем підтверджується доданими доказами до позовної заяви. Відповідач вказує, що поданий позивачем рапорт командуванням військової частини був розглянутий своєчасно, підстави для повторного розгляду рапорту відсутні. Крім цього, вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском встановленого строку. З наведених у відзиві підстав відповідач вважає позов безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає.

Представник позивача подала відповідь на відзив, вказавши, що позов подано у встановлений законом строк.

Ухвалою від 12.09.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про заміну відповідача правонаступником.

Встановлені судом обставини справи.

ОСОБА_1 з 25.02.2022 проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.02.2022 №6 сержанта ОСОБА_1 включено до списків особового складу частини НОМЕР_1 та призначено на посаду командира 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

26.04.2024 ОСОБА_1 подав рапорт по команді про звільнення з лав Збройних Сил України згідно з абз. 5 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме через такі сімейні обставини та інші поважні причини: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи (з наявністю батька ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ групи). Бажання проходити службу у військовому резерві не має. Просить направити його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем реєстрації. Від проходження військової служби відмовляється. Стан здоров`я задовільний.

До рапорту долучено завірені копії: паспорта та ІПН ОСОБА_1 , паспорта та ІПН батька ОСОБА_2 , свідоцтва про народження ОСОБА_1 , довідки МСЕК № 80/05-31/24, індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_2 , виписки з медичної карти хворого, посвідчення інваліда ОСОБА_2 , свідоцтва про народження ОСОБА_2 , свідоцтва про розірвання шлюбу, довідки Козинської сільської ради, акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, військового квитка ОСОБА_1 , витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 , відповідь Держприкордонслужби.

Долученими до рапорту документами підтверджується, що батько позивача ОСОБА_2 18.05.2006 визнаний особою з інвалідністю ІІ групи від загального захворювання, безтерміново.

По суті рапорту перед командиром військової частини НОМЕР_1 клопотали: командир 1 механізованого взводу механізованої роти в/ч НОМЕР_1 - 28.04.2024, та командир механізованої роти - 28.04.2024.

Рапорт ОСОБА_1 зареєстровано у військовій частині НОМЕР_1 02.05.2024 за вх. №1093.

Командиром Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 надано відповідь на рапорт від 27.05.2024 за № 1490/817, яким відмовлено у звільненні у зв`язку з відсутністю правових підстав для звільнення за поданими документами та за вказаною підставою. Зазначено, що така підстава для звільнення з військової служби відсутня, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024.

Вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення з військової служби, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду слід зазначити про таке.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 25.02.2022 проходить військову службу за призовом під час мобілізації. Отже спірні правовідносини в цій справі пов`язані з проходженням та звільненням позивача з публічної служби.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 5 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Оскільки військовою частиною НОМЕР_1 27.05.2024 ОСОБА_1 надано відповідь за результатами розгляду його рапорту щодо звільнення з військової служби, а з позовом до суду представник позивача звернулась 25.06.2024, то встановлений процесуальним законом місячний строк звернення до адміністративного суду у правовідносинах публічної служби в цій справі не пропущено.

Отже висновок суду в ухвалі від 09.07.2024 про те, що позов подано у строк, установлений законом, є вірним, а наведені відповідачем доводи щодо порушення строку звернення до суду є необґрунтованими та безпідставними. Оскільки підстави для залишення позову без розгляду відсутні, суд вирішує спір по суті позовних вимог.

Як встановлено судом, спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та є діючим і станом на час розгляду цієї справи.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно із ч.1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 ст. 2 ст.2 Закону №2232-XII передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до положень ч.6 ст.2 Закону №2232-XII визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Приписами ч. 5 ст. 1 Закону №2232-XII передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №2232-XII Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову (направлення) громадян України на військову службу.

Судовим розглядом справи встановлено, що позивач подав до відповідача рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами (батько позивача має статус особи з інвалідністю ІІ групи). Такий рапорт відповідач отримав 02.05.2024, про що свідчить вхідний реєстраційний № 1093 від 02.05.2024 на наданій відповідачем на вимогу суду копії рапорту ОСОБА_1 від 26.04.2024.

Суд зазначає, що в матеріалах судової справи відсутні докази подання/надіслання позивачем відповідачу рапорту від 10.04.2024, копія якого долучена до позовної заяви, а зміст такого рапорту є відмінним від змісту рапорту, наданого відповідачем на вимогу суду.

Також долучений до позову рапорт позивача від 22.04.2024 за датою підписання не відповідає копії відповідного документу, зареєстрованого відповідачем 02.05.2024 за вх. № 1093; крім цього, на долученому позивачем примірнику рапорту відсутній підпис командира механізованої роти в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 та дата відповідного клопотання.

За таких обставин, суд враховує, що позивач подав по команді рапорт про звільнення 26.04.2024, позаяк саме на такому рапорті наявні дати та підписи прямих командирів позивача, які клопотали по суті рапорту перед командиром в/ч НОМЕР_1 , і такий рапорт належним чином був зареєстрований відповідачем.

Доказів отримання відповідачем інших рапортів позивача матеріали судової справи не містять.

Положеннями пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції станом на 26.04.2024 передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

18.05.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-IX.

У зв`язку із внесеними змінами положеннями пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у новій редакції чинній з 18.05.2024, визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у редакції чинній з 18.05.2024, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якими визначено підстави звільнення з військової служби, змінились та законодавцем шляхом внесення змін до нормативно-правового акту встановлено, що для звільнення з військової служби військовослужбовець має довести необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, чи батьків дружини, який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відтак, така підстава для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, як наявність другої групи інвалідності у одного із батьків військовослужбовця, зазнала змін станом на час розгляду відповідачем рапорту позивача.

Обґрунтовуючи позов, позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо не звільнення його з військової служби, зобов`язати відповідача повторно розглянути поданий позивачем рапорт про звільнення та прийняти рішення по суті відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції Закону, діючої на момент подання рапорту та документів, які підтверджують підстави звільнення.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, суд зазначає таке.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України також вбачається, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно - правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є не чинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі наведено Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 у справі №826/10971/16, від 31.03.2021 у справі №803/1541/16, від 24.01.2023 у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а відповідно, від 10 січня 2024 року у справі № 380/13615/21 та ухвалі від 01.08.2024 року у справі №200/843/24.

Під час розгляду справи встановлено, що рапорт подано 02.05.2024 (дата реєстрації рапорту у військовій частині НОМЕР_1 ) та розглянуто військовою частиною 27.05.2024, тобто відповідні правовідносини тривали у проміжку часу до та після набуття 18.05.2024 чинності змінами до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Доводи позивача щодо зволікання відповідачем з вирішення поданого військовослужбовцем рапорту матеріалами судової справи не підтверджуються.

Відтак, оскільки станом на час розгляду рапорту позивача відповідачем застосовано чинну редакцію Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 №3633-IX, то у суду відсутні підстави вважати, що останнім було допущено порушення норм законодавства.

При цьому суд зазначає, що докази, які позивач долучав до рапорту про звільнення, та які судом досліджено в межах цієї судової справи, не підтверджують існування визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції, чинній на час розгляду рапорту, підстав для звільнення позивача з військової служби, про що обґрунтовано вказав відповідач у відповіді за результатами розгляду рапорту від 27.05.2024 № 1490/817.

З огляду на вказане вище та встановлені судом обставини, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи результати судового розгляду справи, судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України не розподіляються.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 22 вересня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Суддя Н.О. Дорошенко