Справа № 420/18969/25
Суддя: Хурса О. О.
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хурси О. О. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях ТСЦ МВС про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях ТСЦ МВС, в якому просить:

- визнати протиправним рішення № 31/30/5152/Л-419-472-2025 від 30.01.2025 року Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях ТСЦ МВС 5152 щодо відмови ОСОБА_1 в обміні посвідчення водія № НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях ТСЦ МВС 5152 провести обмін посвідчення водія серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 за переліком документів, визначених Постановою Кабміну № 340 від 08.05.1993.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 21.01.2025, звернувся до територіального сервісного центру МВС України № 5152 з проханням провести обмін посвідчення водія взірця СРСР на посвідчення водія України. Із письмової відповіді слідує, що за результатами обміну посвідчення водія іноземної держави ТСЦ МВС через РСЦ МВС надсилає до компетентного органу іноземної держави, в якій було видано посвідчення водія, посвідчення водія, яке підлягає обміняну. Відповідно, здійснити обмін посвідчення водія без дотримання вимог зазначених вище та на підставі тільки заяви не є можливо.

Отримавши відповідь від 30.01.2025, 05.02.2025 позивач направив ще одну заяву-заперечення на відповідь ТСЦ МВС. 20.02.2025 від відповідача надійшла відповідь на вищевказану заяву, в обґрунтування якої останній зазначає, що звернення з питання, що викладене у заяві вже було розглянуто та повторному розгляду не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС відмовив позивачу в обміні посвідчення водія, яке він отримав у 1989 році в колишньому СРСР.

Позивач стверджує, що надав усі необхідні документи для розгляду його заяви, а відмова була необґрунтованою через неправильне трактування нормативних документів, зокрема Наказу Міністерства внутрішніх справ № 515, який, на думку позивача, не стосується обміну посвідчень, виданих в іноземних державах. Стверджує, що для обміну необхідно керуватися Постановою Кабміну № 340, яка визнає посвідчення з позначкою «SU» (СРСР), як посвідчення водія іноземної держави, яка не містить вимог для громадян України, які отримали посвідчення в республіках колишнього СРСР, щодо надання додаткових підтверджуючих документів або їх перекладу.

У відзиві відповідач зазначає, що він не порушував права позивача, оскільки позивач не подав належним чином заяву на отримання адміністративної послуги з обміну водійського посвідчення. Натомість, позивач подав запит згідно із Законом України «Про звернення громадян», а тому отримана ним відповідь була лише роз`ясненням, а не офіційною відмовою у наданні послуги. Крім того, оскільки між Україною та Республікою Узбекистан відсутній міжнародний договір про взаємне визнання посвідчень водія, позивач мав надати документ від компетентного органу Узбекистану, що підтверджує видачу посвідчення та відсутність відомостей про позбавлення права керування транспортними засобами, чого він не зробив.

У відповіді на відзив позивач заперечує твердження відповідача про відсутність реєстрації, ненадання документів та неоплату послуги, надаючи, як доказ талон на отримання послуги, що підтверджує його реєстрацію. Крім того, позивач зазначає, що адміністратор перевищив свої повноваження, вимагаючи додаткові документи та переклад посвідчення, що суперечить Положенню Кабінету Міністрів України № 340 та Договору про правову допомогу між Україною та Узбекистаном. Усі вимоги відповідача щодо додаткових документів позивач вважає безпідставними, оскільки вони стосуються іноземців, а не громадян України.

У запереченні відповідач, стверджуючи, що між Україною та Узбекистаном відсутній міжнародний договір про взаємне визнання та обмін посвідчень водія, тому до позивача не застосовуються спрощені процедури. Натомість, позивач мав надати додаткові документи, що підтверджують факт видачі посвідчення та відсутність відомостей про позбавлення прав, а також його переклад, згідно з Інструкцією МВС. Договір про правову допомогу, вважає таким, що не регулює відносини у сфері обміну посвідчень.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до приписів статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища, визначає Закон України від 30 червня 1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух» (з наступними змінами і доповненнями).

Відповідно до приписів статті 15 Закону України «Про дорожній рух», кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії.

Особа, яка бажає отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії чи типу, зобов`язана пройти медичний огляд, підготовку або перепідготовку відповідно до типової навчальної програми, успішно скласти теоретичний і практичний іспити. Порядок підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів визначається Кабінетом Міністрів України.

Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

08 листопада 1968 року у Відні була прийнята Конвенція про дорожній рух, яка була ратифікована Союзом РСР 12 липня 1974 року. Після проголошення незалежності України, 12 вересня 1991 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про правонаступництво України». Відповідно до статей 6 та 7 цього Закону, Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України. Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Таким чином, Україна підтвердила свої зобов`язання за Віденською Конвенцією про дорожній рух, яка ратифікована Союзом РСР та є обов`язковою для виконання Україною на її території.

Відповідно до підпункту «b» пункту 2 статті 41 Конвенції про дорожній рух, (в редакції, яка діяла на момент видачі позивачу посвідчення водія) «…договірні сторони визнаватимуть будь-яке національне посвідчення водія, яке відповідає приписам Додатка 6 до цієї Конвенції…».

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно матеріалів справи, судом встановлено, що посвідчення водія, ОСОБА_1 , серії АВТ № 491909 від 22.02.1989, відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, оскільки містить усю необхідну інформацію, передбачену у Додатку № 6 до вказаної Конвенції.

Підстави та порядок видачі посвідчення водія регулює постанова Кабінету Міністрів України № 340 від 08 травня 1993 року «Про затвердження положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» (далі - Порядок № 340).

Так, відповідно до пункту 1 Порядку № 340 таке є обов`язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Пунктом 2 Порядку № 340 встановлено, що особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

За приписами пункту 3 Порядку № 340 встановлено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт; А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. сантиметрів і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше; В1 - квадро - і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів; В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми; С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів); С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів); D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16; D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16; ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D, яким водій має право керувати, але який не належить до зазначених категорій составів транспортних засобів; Т - трамваї та тролейбуси.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 340 право на керування транспортними засобами категорій ВЕ, С1Е, СЕ, D1E і DE надається особам, які мають посвідчення водія категорії В, С1, С, D1 і D відповідно або кількох з них та навички керування транспортними засобами категорії В, С1, С, D1, D відповідно більше одного року протягом останнього часу, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали в територіальному сервісному центрі МВС практичний іспит з навичок керування составом транспортних засобів.

Право на керування транспортними засобами категорії D1 надається особам, які мають посвідчення водія категорії В, С1, С або кількох з них та навички керування транспортними засобами відповідної категорії більше трьох років протягом останнього часу, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали теоретичний і практичний іспити на право керування транспортними засобами категорії D1.

Право на керування транспортними засобами категорії D надається особам, які мають посвідчення водія категорій В, С1, С, D1 або кількох з них, та навички керування транспортними засобами відповідної категорії більше трьох років протягом останнього часу, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали теоретичний і практичний іспити на право керування транспортними засобами категорії D.

До періоду часу, зазначеного в абзацах першому - третьому цього пункту, не враховується час, протягом якого особа позбавлена права на керування транспортними засобами.

Керування транспортним засобом підтверджується:

для осіб, що працюють водіями, - належним чином завіреною копією наказу (розпорядження) про призначення особи на посаду або трудового договору (контракту) або витягом з трудової книжки та довідкою з місця роботи із зазначенням дати закріплення за особою транспортного засобу, його марки, моделі і номерного знаку. Витяг з трудової книжки або довідка з місця роботи засвідчується підписом посадової особи підприємства. У разі ліквідації підприємства витяг з трудової книжки засвідчується в установленому порядку;

для осіб, які керують власним транспортним засобом, - реєстраційними документами на такий транспортний засіб;

для осіб, які керують транспортними засобами, що не є їх власністю, - реєстраційними документами на такий транспортний засіб та документами, що надають право на користування ним, засвідченими в установленому порядку (довіреність або договори, угоди).

За змістом пункту 16 Порядку № 340 посвідчення водія видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС.

Документами, що засвідчують підготовку і перепідготовку водіїв транспортних засобів, є: свідоцтво встановленої форми згідно з додатком, що вноситься закладом в електронному вигляді до Єдиного державного реєстру МВС; документи про професійну (професійно-технічну) освіту державного зразка за професією водія автотранспортних засобів відповідної категорії (диплом кваліфікованого робітника, свідоцтво про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації), видані закладом, що має ліцензію на про провадження освітньої діяльності у сфері професійної (професійно-технічної) освіти.

Відповідно до пункту 23 постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», особам, які склали теоретичний і практичний екзамени, реєстраційно-екзаменаційними підрозділами Державтоінспекції видаються посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії. Посвідчення водія, видане до набрання чинності Законом України від 24 вересня 2008 р. № 586 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху», може бути обміняне на нове згідно з пунктом 25 вказаного Положення. При цьому в новому посвідченні водія зазначаються категорії: А1, А - відповідає категорії А; В1, В - відповідає категорії В; С1, С - відповідає категорії С; D1, D - відповідає категорії D; BЕ - відповідає категоріям В і Е; C1E, СЕ - відповідає категоріям C і Е; D1E, DЕ - відповідає категоріям D і Е; Т - відповідає категорії Трамвай, Тролейбус.

Згідно із пунктом 30 Положення № 340, особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Посвідченням водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком «SU» (СРСР), видане в республіках колишнього Союзу РСР.

Зазначені особи під час керування транспортними засобами можуть мати українське посвідчення водія, видане в установленому цим Положенням порядку.

Відповідно до пункту 27 цього Положення № 340 обмін посвідчення водія, у тому числі виданого вперше, не придатного для користування (зіпсованого, записи в якому не читаються тощо), проводиться згідно з пунктом 25 цього Положення. Абзац перший пункту 27 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 885 від 10.11.2017.

Обмін посвідчення водія згідно з пунктом 25 цього Положення проводиться: у разі непридатності його для подальшого користування (зіпсоване, записи не читаються тощо); у разі зміни персональних даних власника (прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), стать); за бажанням власника (з метою уточнення персональних даних латинськими літерами, зміни відцифрованого образу обличчя особи, вилучення відмітки щодо права на керування транспортними засобами лише з автоматичною коробкою передач тощо).

Посвідчення водія, видане до набрання чинності Законом України від 24 вересня 2008 року № 586-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху», може бути обміняне на нове згідно з пунктом 25 цього Положення. При цьому, в новому посвідченні водія зазначаються категорії: А1, А - відповідає категорії А; В1, В - відповідає категорії В.

Зокрема, зазначене положення не містить норми, яка зобов`язує водія замінювати посвідчення водія на новий зразок.

При цьому, наявне у матеріалах справи посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії АВТ № 491909 від 22.02.1989 не має терміну дії, є чинним та надає позивачу право керування транспортними засобами відповідної категорії.

Відповідно до пункту 28 постанови № 340 обмін посвідчення водія, у тому числі виданого вперше, проводиться без складення іспитів, крім випадків, передбачених пунктом 251 цього Положення. Під час обміну посвідчення водія працівник територіального сервісного центру МВС перевіряє відомості про особу, яка подає документи, за Єдиним державним реєстром МВС, Єдиним державним демографічним реєстром, відповідними базами даних та державними реєстрами щодо осіб, які перебувають в розшуку, а також осіб, позбавлених права на керування транспортними засобами або тимчасово обмежених у цьому праві.

Пунктом 2.1 Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.12.2009 № 515, передбачено, що для отримання (обміну) посвідчень водія особи подають до ТСЦ МВС: паспорт громадянина України або документ, що посвідчує особу та підтверджує її громадянство або спеціальний статус; копію довідки про реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі його відсутності у базах даних МВС) або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); свідоцтво про закінчення закладу (у разі отримання посвідчення водія вперше або відкриття в посвідченні водія вищої категорії); оригінал та ксерокопію документів про зміну особистих даних особи (у разі зміни особою П. І. Б., року народження, місця народження тощо); посвідчення водія (у разі наявності); документ, що підтверджує керування транспортним засобом (у разі потреби); медичну довідку встановленого зразка про придатність до керування транспортним засобом відповідної категорії; квитанції про сплату коштів за бланкову продукцію та послуги територіальних органів з надання сервісних послуг МВС.

Відповідно до абзацу 1 пункту 32 Постанови № 340 іноземні посвідчення водія, що відповідають вимогам міжнародної Конвенції про дорожній рух (1968 рік) дійсні на території України тільки у разі керування транспортними засобами при здійсненні туристичних поїздок, міжнародних перевезень вантажів, відряджень строком до одного року.

Суд зазначає, що позивач є громадянином України, який постійно проживає на території України, та понад тридцять років користується посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.02.1989, яке є чинним та не скасованим. Факт його отримання підтверджується відповідними первинними документами про проходження навчання та складення іспитів.

Відтак, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.02.1989, видане до набрання чинності Законом України від 24 вересня 2008 року № 586 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху», а тому може бути обміняне на нове, зокрема без складання іспитів.

Щодо доводів відповідача про неможливість здійснення обміну посвідчення водія СРСР належного позивачу без порушення п. п. 1, 2, 3, 6, 10 розділу Х Інструкції № 515 у зв`язку із відсутністю міжнародного договору про взаємне визнання та обмін посвідчень водія між Україною та Республікою Узбекистан, а саме, неможливістю надіслати до компетентного органу іноземної держави, в якій було видано посвідчення водія, посвідчення водія, яке було обміняне, то суд зазначає наступне.

Як вище встановлено судом, у ОСОБА_1 наявне посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.02.1989 видане СРСР з розпізнавальним знаком «SU» .

Посвідченням водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком «SU» (СРСР), видане в республіках колишнього Союзу РСР (пункт 30 Положення № 340).

Відповідно до пунктів 1 - 3, 6, 10 розділу Х «Обмін посвідчення водія, виданого іноземною державою» Інструкції № 515 обмін посвідчення водія, виданого іноземною державою, здійснюється за умови подання особою, яка постійно проживає на території України, до ТСЦ МВС документів, визначених підпунктами 1 - 4, 6 пункту 9 розділу I цієї Інструкції.

Для обміну посвідчення водія особа, крім документів, визначених пунктом 1 цього розділу, подає до ТСЦ МВС документ, виданий компетентним органом іноземної держави, дипломатичним представництвом чи консульською установою іноземної держави в Україні (далі - компетентний орган іноземної держави), що підтверджує факт видачі такого посвідчення водія та відсутність відомостей про позбавлення права на керування транспортними засобами або тимчасове обмеження в цьому праві.

Посвідчення водія, видане компетентними органами іноземної держави, має бути перекладене на державну мову та засвідчене в установленому законодавством порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Видані громадянам України за кордоном міжнародні посвідчення та посвідчення водія іноземної держави, які відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року, підлягають обміну на національне посвідчення водія без складання теоретичного і практичного іспитів, за умови, що зазначені громадяни України постійно проживають на території України (п. 6).

За результатами обміну посвідчення водія іноземної держави ТСЦ МВС через РСЦ МВС надсилає до компетентного органу іноземної держави, в якій було видано посвідчення водія, посвідчення водія, яке було обміняне (п. 10).

Суд звертає увагу на те, що відповідачем не враховано, факт розпаду СРСР 25.12.1991 та не зазначено на якій правовій підставі правонаступником СРСР у випадку обміну посвідчення зразка СРСР визначено саме Республіку Узбекистан.

Відповідно до ст. ст. 7, 9 Закону України «Про правонаступництво» Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України. Україна гарантує забезпечення прав людини кожному громадянину України незалежно від національної належності та інших ознак відповідно до міжнародно-правових актів про права людини.

При цьому суд зазначає, що незважаючи на прирівняння посвідчення водія з розпізнавальним знаком «SU» до посвідчення водія іноземної держави, застосування п. 2, 3 розділу Х Інструкції № 515 в даному випадку відповідачем є безпідставним з огляду на припинення існування СРСР.

Разом з тим, суд враховує, що під час розгляду заяви позивача про обмін посвідчення водія без складання іспитів відповідач не досліджував наявність або відсутність у позивача права на обмін та не надавав оцінку документам, які позивач надав разом з заявою, а послався на норми Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія.

Таким чином, відповідач не розглянув заяву позивача про обмін посвідчення водія без складання іспитів по суті, не дослідив та не надав оцінку всім обставинам, які мають значення для вирішення питання про обмін посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.02.1989 на посвідчення водія України, а отже відсутні підстави до зобов`язання відповідача провести обмін посвідчення взірця СРСР на посвідчення водія України.

Так, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у його повноваження поза межами перевірки за названими критеріями.

Пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод і інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод і інтересів.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В зв`язку із вищенаведеним, виходячи з досліджених у справі фактичних обставин, суд вважає, за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та визнати протиправним рішення відповідача щодо розгляду заяви про обмін посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 22.02.1989 на посвідчення водія України по суті та зобов`язати повторно розглянути заяву позивача, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 76 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує, відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 72 - 77, 139, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях ТСЦ МВС (65031, Одеська обл., с. Усатове, вул. Київська, 19; ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення № 31/30/5152/Л-419-472-2025 від 30.01.2025 року Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях ТСЦ МВС 5152 щодо відмови ОСОБА_1 в обміні посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.02.1989.

Зобов`язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях ТСЦ МВС 5152 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.01.2025 про обмін посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 22.02.1989 на посвідчення водія України, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.09.2025.

Суддя Олександр ХУРСА