Справа № 640/16948/22
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про витребування доказів у справі

18 вересня 2025 року Справа №640/16948/22

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши матеріали адміністративної справи № 640/16948/22 за адміністративним позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю Грозбер Україна

до Київської митниці,

про визнання протиправним та скасування рішення

УСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю Грозбер Україна, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської митниці, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати Рішення Київської митниці про коригування митної вартості товарів № UА100320/2021/000046/2 від 03.12.2021 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

Київською митницею було відмовлено декларанту ТОВ «ГРОЗБЕР УКРАЇНА» у митному оформленні товару.

Підставою для відмови в митному оформленні було прийняте Відповідачем Рішення про коригування митної вартості товарів № ПА100320/2021/000046/2 від 03.12.2021 року.

Відповідачем було скориговано митну вартість товару, шляхом застосування другорядного (резервного) методу для визначення митної вартості товару на загальну суму (фактурну вартість товару) - у валюті EUR за курсом 30,9221 - 9642,08 (сума у грн 298153,36).

Митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється митними органами на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться відомості, передбачені частиною 8 вказаної статті, у тому числі відомості про найменування товару, код товару згідно з УКТЗЕД, фактурну вартість товарів, митну вартість товарів та метод її визначення. Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України в силу приписів статті 49 МК України є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Законодавцем встановлений вичерпний перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, перелік яких зазначений у частині 2 статті 53 МК України.

Вважає необґрунтованим відхилення Відповідачем наданого Позивачем прайс- листа, оскільки приписами чинного законодавства України не передбачені вимоги до змісту такого документа як прайс -лист, а тому виробник (продавець) може його і формувати відповідно до власної комерційної політики.

Ненадання документів, які відсутні в декларанта, не свідчить про неналежне і виконання вимог митниці надати додаткові документи та в цілому не може свідчити про наявність розбіжностей у наданих документах. Вважає не доведеними заяви відповідача щодо неповних та/або недостовірних відомостей про митну вартість імпортованого товару, та що у документах, поданих Позивачем до митного оформлення, були відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товар.

Зі змісту Рішення про коригування митної вартості товарів № Н ПА100320/2021/000046/2 від 03.12.2021 року слідує, що відповідач не надав належної і оцінки поданим документам позивача та не встановив конкретних обставин та фактів, які перешкоджають митному оформленню товару за основним методом визначення і митної вартості. Водночас, позивачем у відповідній митній декларації митна вартість товару базується на об`єктивних, документально підтверджених даних і піддається обчисленню.

У відповідача під час винесення Рішення про коригування митної вартості товарів № ПА100320/2021/000046/2 від 03.12.2021 року не було достатніх підстав для незастосування основного методу визначення митної вартості товару за ціною договору.

Відповідач зазначив, що під час здійснення контролю митної вартості за митною декларацією від 01.12.2021 №UA100320/2021/298046 встановлено, що документи, подані для визначення митної вартості товару відповідно до статті 53 Кодексу, містять розбіжності та не містять відомостей щодо числових значень складових митної вартості та за результатом аналізу наданих декларантом при митному оформленні митної декларації документів, встановлено, що надані документи не містять всіх необхідних відомостей щодо складових митної вартості.

У оспорюваному Рішенні було зазначено, що згідно зі статтею 254 МК України документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення подаються українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна. У разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації, надається переклад цих документів.

Декларантом 02.12.2021 було додатково надано документи від 15.11.2021 № б/н, від 18.11.2021 № б/н та від 22.11.2021 № PRF-FS-000833/21, які складені іноземною мовою без надання перекладу, що унеможливлює здійснення перевірки відомостей зазначених у цих документах.

За змістом частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно дослідити докази, надати належну правову оцінку як кожному окремому доказу та сукупності доказів, які міститься в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

У силу частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин третьої, шостої-восьмої статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У випадку неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, визначені цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року № 2704-VIII у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

У відповідності до частини першої статті 15 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою.

Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють (частина третя статті 15 Кодексу адміністративного судочинства України).

За приписами частини четвертої статті 15 Кодексу адміністративного судочинства України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

В той же час, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Враховуючи вищенаведене суд вказує на те, що при зверненні до суду із позовною заявою або ж поданні відзиву, письмових пояснень, інших процесуальних документів, разом із документами, які виготовлені на іноземній мові, повинні бути подані належним чином засвідчені переклади на державну мову.

Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним Постанові Верховного Суду від 04 лютого 2025 року у справі № 420/9715/24 (адміністративне провадження № К/990/1883/25)

Ознайомившись з матеріалами справи, суд встановив, що позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог подано до суду ряд документів, які складені іноземними мовами.

Суд позбавлений можливості стверджувати, що повне, об`єктивне та всебічне з`ясування обставин справи відбудеться на підставі достатніх та достовірних доказів, оскільки докази надані позивачем складені на іноземних мовах та не перекладені на державну мову та незасвідчені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Отже, реалізуючи надані суду ст. 9 КАС України повноваження, суд вважає за необхідне за відсутності достатньої доказової бази витребувати у позивача, відповідача, а також інших осіб, докази, які на його думку сприяють повному та всебічному з`ясуванню обставин та підстав виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 3-9 ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України, про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.

Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

У випадку неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, визначені цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 1-3 ч. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 149 КАС України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:

1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;

2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;

3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин суб`єктом владних повноважень […].

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:

1) повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків;

2) неодноразового зловживання процесуальними правами;

3) повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення;

4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів.

У випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

Ураховуючи викладене, для забезпечення повного та всебічного з`ясування обставин справи суд дійшов висновку про необхідність витребувати у позивача докази, необхідні для розгляду справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 72, 79, 80, 90, 149 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

УХВАЛИВ:

Витребувати у позивача перекладені на державну мову та засвідчені належним чином докази, які були складені на іноземних мовах та надавались митному органу при митному оформленні товару і надані у якості доказів стороною позивача до позову, з дотриманням державних стандартів діловодства розміром шрифту 12-14.

Позивачу надати до суду письмові пояснення які саме документи були надані ним митному органу при митному оформленні, а також які були надані додатково.

Витребувані документи надати до суду в 10-денний строк з моменту отримання цієї ухвали засобами електронного зв`язку шляхом надсилання на електронну поштову скриньку суду: або за допомого засобів Підсистеми ЄСІТС Електронний суд.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається, за сторінкою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки ://court.gov.ua/).

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко