Справа № 420/31801/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/31801/24
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просила визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо невиплати середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 14.09.2021 по 14.03.2022 у зв`язку з несвоєчасним остаточним розрахунком на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 її середнє грошове забезпечення за період з 14.09.2021 по 14.03.2022 у зв`язку з несвоєчасним остаточним розрахунком на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України у невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 14.09.2021 р. по 24.09.2024 р. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 14.09.2021 р. по 24.09.2024 р. включно в сумі 122 749,61 (сто двадцять дві тисячі сімсот сорок дев`ять грн. 61 коп.) гривень. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині задоволення позовних вимог, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу задовольнити повністю, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, окрім того, у даній справі та у справі № 420/3038/22 заявлений один й той самий період. Апелянт зазначає, що обґрунтовуючи позовні вимоги у 2 справах по стягненню середнього заробітку позивач в кожному позові зазначає, що ця виплата (в кожній справі окрема) є «днем фактичного розрахунку». Таким чином, на думку апелянта, позивачу відшкодовано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Апелянт зазначає, що, на його думку, днем фактичного розрахунку - є день, коли позивач отримає кошти за останнім рішенням суду в рамках всіх позовів поданих до військової частини НОМЕР_1 .

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення у справі не врахував і інші обставини, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Зазначає, що позивач тривалий час з моменту звільнення (з вересня 2019 до квітня 2024 року - приблизно 5 років) не звертався до суду для вирішення спору щодо належних йому сум при звільненні (лише в квітні 2024 року в справі № 420/8595/24 та в березні 2024 року у справі 420/8806/24 позивач звернувся до суду), штучно збільшивши період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.

Апелянт зазначає, що після 19 липня 2022 року працівник має право на одноразове нарахування та виплату йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у гранично визначеному розмірі - не більш як за шість місяців, незалежно від розміру несвоєчасно здійснено виплати та кількості таких виплат (у разі звернення з декількома позовами).

05 червня 2025 року до суду від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено позов.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №691-ОС від 13.09.2021 р. Про особовий склад майстер-сержанта ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, остаточною датою закінчення проходження служби вважати 13 вересня 2021 р. (а.с.24).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року у справі № 420/8595/24 зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 року.

25.09.2024 року на виконання вищезазначеного рішення суду відповідачем здійснено виплату індексації грошового забезпечення в розмірі 41720,09 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №8821 від 24 вересня 2024 року (а.с.65).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року по справі № 420/8806/24 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 13.09.2021 року, а також виплачених за вказаний період грошової допомоги для оздоровлення, премії, одноразової допомоги при звільненні, а також грошового забезпечення, виплаченого на підставі наказу від 13.09.2021 № 691-ОС про звільнення, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01.01.2020 року, Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік станом на 01.01.2021 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум.

25.09.2024 року на виконання вищезазначеного рішення суду, відповідачем здійснено виплату перерахованого грошового забезпечення в розмірі 97219,60 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №8820 від 24 вересня 2024 року (а.с. 63).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним розрахунком на день звільнення з військової служби, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись ст. 9 КАС України, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача у виплаті позивачу середнього заробітку у за період затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 14.09.2021 р. по 24.09.2024 р. включно та зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 14.09.2021 р. по 24.09.2024 р. включно в сумі 122 749,61 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року за №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18, від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України, в редакції чинній до 19.07.2022 року, було визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З 19.07.2022 року стаття 117 КЗпП України на підставі змін, внесених Законом №2352-IX від 01.07.2022 року, діє в наступній редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Питання застосування статті 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин вже вирішувалося Верховним Судом.

Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, в якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року є неможливим.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

З прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Аналогічним чином положення статті 117 КЗпП України були застосовані в постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі № 420/21662/23.

Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що у день звільнення 13.09.2021 р. відповідачем не було виплачено позивачу грошове забезпечення в повному розмірі, що підтверджується наступним.

Так, 25.09.2024 р. відповідачем на виконання судових рішень позивачу були виплачені, зокрема індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 41 720,09 грн. згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 р. у справі № 420/8595/24; - перераховане грошове забезпечення, з урахуванням прожиткового мінімуму станом на 1 січня відповідного календарного року за період з 14.09.2021 по 24.03.2022 р., в сумі 97 219,60 грн. згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.08.2024 р. у справі № 420/8806/24.

Визначаючись з періодом затримки розрахунку при звільненні, то враховуючи п. 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц він розраховується з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня, що передує припиненню нарахування.

Отже, в межах даної справи, спірний період затримки розрахунку при звільненні тривав з 14.09.2021 р. (наступний день за датою звільнення позивача) по 24 вересня 2024 року (дата що передує остаточному розрахунку), що не оспорюється учасниками справи.

Так, обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.3. Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки № 77-М від 06.04.2023 р. за липень та серпень 2021 року позивач отримала грошове забезпечення у загальній сумі 26283,80 грн. (липень 13141,90 грн., серпень 13141,90 грн) (а.с. 61).

Кількість календарних днів за цей період складає 62 дні (31+31).

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 423,93 грн. (26283,80 грн. / 62 календарні дні).

У період з 14.09.2021 р. по 18.07.2022 р. кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача складає 308 календарних днів, а у період з 19.07.2022 року по 24.09.2024 року (в межах шести місяців) складає 184 календарних дні.

Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 208 573,56 грн., у т.ч. :

- за період з 14.09.2021 р. по 18.07.2022 р. складає 130 570,44 грн. (423,93 грн. х 308 дн.),

- за період з 19.07.2022 р. по 24.09.2024 р., з урахуванням 6-ти місяців, складає 78 003,12 грн. (423,93 грн. х 184 дн.)

Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованим врахування судом першої інстанції при вирішенні даного спору в частині позовних вимог за період з 14.09.2021 р. по 18.07.2022 р. правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Судами враховано, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року у справі № 420/3038/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 28.12.2021 року включно.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 28.12.2021 року включно у розмірі 48 900,00 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволено частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року скасовано в частині зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 28.12.2021 року включно у розмірі 48900,00 грн.

Ухвалено у відповідній частині нове рішення суду, яким зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 30.12.2021 року включно у розмірі 15292,00 грн.

В інший частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року залишити без змін.

Даний висновок апеляційного суду вмотивований тим, що наказом від 13.09.2021 року №691-ОС ОСОБА_1 була виключена зі списків особового складу загону та всіх видів грошового забезпечення, а 30 грудня 2021 року Військовою частиною НОМЕР_1 було нараховано та виплачено компенсацію за речове майно у сумі 88 876,48 грн. При цьому, апеляційним судом, серед іншого було встановлено, що повна сума розрахунку при звільненні позивача повинна була становити 266 439,42 грн. (177 562,94 грн. (сплачені при звільненні, згідно розрахункового листа за вересень 2021 року №76-М від 06.04.2023) + 88 876,48 грн. (несвоєчасна виплачена компенсація за речове майно)).

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на вказані обставини, судом першої інстанції здійснено розрахунок та зазначено, що фактично сплачена позивачу при звільненні сума складає 177 562,94 грн., несвоєчасно виплачені суми складаються з компенсації за речове майно в сумі 88 876,48 грн., індексації грошового забезпечення в сумі 41 720,09 грн., перерахованого грошового забезпечення в сумі 97 219,60 грн.

Таким чином, сума розрахунку при звільненні позивача повинна була становити 405 379,11 грн. (177 562,94 +88876,48+41 720,09+97 219,60)

При цьому, недоплачена сума при звільненні 138 939,69 грн. (41 720,09+97 219,60) складає 34,27 % від загальної суми належній позивачці розрахунку при звільненні (405 379,11 грн.), що обраховується таким чином: (138 939,69 /405 379,11) х 100%.

Отже, виходячи з принципу пропорційності сума належного середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (за період з 14.09.2021 р. по 18.07.2022 р.) також має становити 34,27 % від усієї суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, що складає 44 746,49 грн. (130 570,44 грн. (сума середнього заробітку за 308 днів затримки розрахунку) х 34,27 %).

Щодо розміру середнього заробітку за період з 19.07.2022 року по 24.09.2024 р., який підлягає виплаті позивачу, то враховуючи, що законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, сума середнього заробітку за вказаний період складає 78 003,12 грн.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що загальна сума середнього заробітку за період з 14.09.2021 р. по 24.09.2024 р. складає 122 749,61 грн.

Апелянт зазначає, що днем фактичного розрахунку є день, коли позивач отримає кошти за останнім рішенням суду в рамках всіх позовів поданих до військової частини НОМЕР_1 . Водночас колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2023 у справі 420/3038/22, військовою частиною НОМЕР_1 23.11.2023 року здійснено нарахування та виплата середнього заробітку у розмірі 12310, 06 гр., при цьому така виплата обумовлена затримкою остаточного розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2021 року по 30 грудня 2021 рік в частині виплати компенсації за речове майно.

Тоді як в межах цієї справи, вимога позивача щодо сплати середнього грошового забезпечення за період з 14.09.2021 по 14.03.2022 р. обумовлена несвоєчасним остаточним розрахунком, у зв`язку з не виплатою при звільненні індексації грошового забезпечення та перерахованого грошового забезпечення, з урахуванням прожиткового мінімуму станом на 1 січня відповідного календарного року на виконання судових рішень у справах № 420/8806/24 та №420/8595/24.

Таким чином, колегія суддів вважає що доводи апелянта, про відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за один і той самий період є помилковими.

З огляду на викладене, судом першої інстанції цілком вірно вирахувано частку невиплаченої в день звільнення суми за вищезазначеними рішеннями суду та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 по 24.09.2024 року, виходячи з принципу пропорційності.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко