Справа № 645/6080/25
Суддя: Феленко Ю. В.
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 645/6080/25
Провадження № 2-а/645/57/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Харків

Немишлянський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Феленко Ю.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Товстої Є.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Косінцева К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського ВП №3 ХРУП №1 Мартиросяна Сергія Олеговича, Головного управління Національної поліції в Харківській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Косінцев К.В., звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову ЕНА №5586000 від 27.08.2025 сержанта поліції Мартиросяна Сергія Олеговича, посадової особи Головного управління Національної поліції в Харківській області, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначив, що 27.08.2025 сержантом поліції ВП№3 ХРУП №1 ГУНП Мартиросяном С.О. було винесено постанову ЕНА №5586000 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 510 грн. Відповідно до змісту постанови, ОСОБА_1 27.08.2025 року о 16:32 за адресою: м. Мерефа, вул. Дніпровська буд. 302, керуючи транспортним засобом MERCEDES-BENZ ML 270 CDI номерний знак НОМЕР_1 , не був пристебнутий ременями безпеки, чим порушив п. 2.3В Правил дорожнього руху України. При цьому представник позивача зазначає, що вказана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 не порушував жодних правил дорожнього руху, оскільки є інвалідом ІІ групи та відповідно до п. 2.3 В ПДР останньому дозволяється не пристібатися в населених пунктах. Позивач має групу інвалідності у зв`язку з захистом Батьківщини та фізично не може використовувати пасок безпеки, оскільки це може загрожувати його життю при спрацюванні пасивної безпеки автомобіля.

Ухвалою Немишлянського районного суду м. Харкова від 11.09.2025 провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито та справу призначено до розгляду з урахуванням розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ, визначеними статтею 269-271 КАС України, з урахуванням положень статті 286 КАС України в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідачу запропоновано в п`ятиденний строк надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові докази.

15.09.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив від представника ГУ Національної поліції у Харківській області, до якого долучено, зокрема, відеозапис зі службового відеореєстратора поліцейського. Зі змісту відзиву вбачається, що 27.08.2025 о 16 год. 32 хв. під час несення служби поліцейським СРПП відділу поліції № 3 ХРУП № 1 старшим сержантом поліції Мартиросяном С.О. при здійсненні контрольно-пропускного режиму на блокпосту, що розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, місто Мерефа, вулиця Дніпровська, будинок 302, виявлено порушення пункту 2.3. «В» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 водієм транспортного засобу MERCEDES-BENZ ML 270 CDI номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який керував вказаним ТЗ будучи непристебнутим ременем безпеки. При спілкування з поліцейським ОСОБА_1 своєї провини за фактом керування ТЗ будучи непристебнутим ременем безпеки не спростовував, з вчиненим правопорушенням погоджувався, проте просив поліцейського його не карати та відпустити. Жодних відомостей про те що він є інвалідом поліцейським не повідомляв, розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю» на транспортному засобі MERCEDES-BENZ ML 270 CDI номерний знак НОМЕР_1 був відсутній. На підставі викладеного 27.08.2025 о 16:50 поліцейським сектору реагування патрульної поліції ВП №3 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області Мартиросяном С.О. відносно ОСОБА_1 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, серії ЕНА №5586000, відповідно до якої останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

З відеозапису з нагрудної камери поліцейського вбачається факт керування позивачем транспортним засобом без пристебнутого ременя безпеки. Крім того, вказаний факт не заперечується самим позивачем. Посилання позивача на те, що він є інвалідом та має право не пристібатися ременем безпеки в розумінні п.2.3В ПДР, не має братися до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач має фізіологічні особливості, які унеможливлюють користування ременями безпеки, та такі докази позивач не надав поліцейському 27.08.2025.

У зв`язку з викладеним представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Косінцев К.В. в судовому засіданні підтримали адміністративний позов з наведених у ньому підстав, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Проти позову заперечував, оскільки водій ОСОБА_1 не пред`являв посвідчення інваліда, та транспортний засіб не був обладнаний відповідним знаком «інвалід».

Представник відповідача Головного управління національної поліції в Харківській області в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просила про розгляд справи за відсутності представника ГУНП в Харківській області. Підтримала доводи відзиву.

Згідно з ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

У відповідності до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли маються підстави для звільнення від доказування.

Приписами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За змістом ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 7 КУпАП гарантовано, що ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Правила дорожнього руху відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України). Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з п. 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.

Притягнути до адміністративної відповідальності можна лише ту особу, яка вчинила дії, що підпадають під ознаки адміністративного правопорушення та яка є або може бути суб`єктом адміністративного правопорушення.

Притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведеним конституційним положенням кореспондує частина перша статті 8 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно з п. 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За змістом статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху ч. 5 ст. 121 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція, матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає «Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395.

Відповідно до пункту 2.3.В Правил дорожнього руху, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів;.

Частиною 5 ст. 121 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Статтею 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про Національну поліцію" поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Судовим розглядом встановлено, що 27.08.2025 сержантом поліції ВП№3 ХРУП №1 ГУНП Мартиросяном С.О. було винесено постанову ЕНА №5586000 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 510 грн.

Відповідно до змісту постанови, ОСОБА_1 27.08.2025 о 16:32 в м. Мерефа, вул. Дніпровська буд. 302, керував транспортним засобом MERCEDES-BENZ ML 270 CDI номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки та не був пристебнутий ременями безпеки, чим порушив п. 2.3В Правил дорожнього руху України (а.с.12).

Як вже зазначалося вище, відповідно до пункту 2.3.В Правил дорожнього руху, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів;.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 09.07.2025 Управлінням соціального захисту населення Немишлянського району Харківської міської ради (а.с.11).

Позивач був військовослужбовцем, та під час несення служби він неодноразово був поранений, зокрема 26.12.2023 отримав мінно-вибухову травму, вогнепальне осколкове сліпе поранення правого ліктьового суглобу з відривом ліктьового відростку, ліктьової кістки, нижньої третини правої плечової кістки; 28.09.2023 отримав акубаротравму; 25.12.2023 отримав акубаротравму; 23.04.2025 отримав: ВТ ЧМТ, цефалгічний синдром, рефрактура стана після артродеза правого ліктьового суглобу. Вказані обставини підтверджуються довідками про обставини травми, виданими військовими частинами, №40/57/13-10 від 11.01.2024, №40/57/13-1658/37 від 17.10.2023, 40/57/13-72 від 11.01.2024, №40/57/11/5-845 від 03.07.2025, відповідно (а.с.20-40).

Згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №166/25/540/8 від 02.05.2025 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності 03.04.2025. Причина інвалідності поранення (контузія, травма, каліцтво), пов`язані з захистом Батьківщини (32-35).

Через вищевказані травми позивач має обмежені функціональні можливості правої руки, що підтверджується свідоцтвом про хворобу ОСОБА_1 №116, виданим медичною військово-лікарською комісією (а.с.27-31)

Відповідно до п.7 оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА №5586000 від 27.08.2025, вбачається, що поліцейським під час винесення постанови проводилася відеозйомка на бк 80/82.

З відеозаписів, здійснених на бодікамеру поліцейського, доданих відповідачем до відзиву через систему «Електронний суд» та досліджених судом, вбачається, що 27.08.2025 в проміжок часу з 17.47 до 17.52 під час зупинки на блокпосту водій автомобіля MERCEDES-BENZ ML 270 CDI номерний знак НОМЕР_1 , яким виявився позивач ОСОБА_1 , не був пристебнутий ременем безпеки. Поліцейський роз`яснив ОСОБА_1 необхідність користуватися ременями безпеки. При цьому позивач, надавши посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб, повідомив поліцейському, що він є інвалідом ІІ групи внаслідок війни, що зафіксовано на відео в часовий проміжок «17:50:07». Однак поліцейським не було надано належної оцінки повідомленню про інвалідність водія. Посвідчення інваліда поліцейський пред`явити не просив.

Відповідно до п.2.1 Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу зобов`язаний мати при собі:

д) у разі встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака Водій з інвалідністю - документ, що підтверджує інвалідність водія або пасажира (крім водіїв з явними ознаками інвалідності або водіїв, які перевозять пасажирів з явними ознаками інвалідності).

Крім того, з вищевказаного відеозапису вбачається, що позивач під час пред`явлення документів обмежено користується правою рукою, що можна розцінити як «явні ознаки інвалідності». Вказана обставина знайшла своє підтвердження також в судовому засіданні. На думку суду, вказану дисфункцію, можна віднести до фізіологічних особливостей, що унеможливлюють користування ременями безпеки.

Як вже було зазначено вище, положеннями п. 2.3. В) ПДР України визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобі.

Наведені позивачем обставини та докази на підтвердження у нього інвалідності та характеру захворювання свідчать про обґрунтованість доводів позивача про те, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, має захворювання, які унеможливлюють користування ременями безпеки.

Із змісту оскаржуваної постанови та відео з бодікамери працівника поліції вбачається, що подія мала місце в населеному пункті м.Мерефа Харківської області.

За обставинами даної справи відповідачем не доведено факт порушення позивачем вимог п.2.3 "В" Правил дорожнього руху України та, зокрема, не спростовано доводів позивача про наявність у нього інвалідності, а також фізіологічних особливостей, що унеможливлюють користування ременями безпеки.

Доводи представника позивача з приводу відсутності розпізнавального знаку «Водій з інвалідністю» на автомобілі MERCEDES-BENZ ML 270 CDI номерний знак НОМЕР_1 , суд не бере до уваги, оскільки облаштування транспортного засобу вказаним знаком не є обов`язковим.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З урахуванням викладеного суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №5586000 від 27.08.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу 510 грн., і закриття провадження в адміністративній справі.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Стосовно судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, законодавцем включено витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя» № R (81) 7, яким передбачено, що за винятком особливих обставин сторона, яка виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частинами першою та другою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Положеннями частини третьої статті 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 1 жовтня 2018 року у справі № 569/17904/17, від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17, від 22 жовтня 2021 року у справі № 160/7922/20 та додаткових постановах від 5 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 та від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20.

В позовній заяві зазначено, що позивачем понесені витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивачем подані докази понесених судових витрат у строк, передбачений статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

При цьому при визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.04.2019 у справі №826/9047/16.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження судових витрат у розмірі 7 000 грн., представником позивача суду надано: Договір про надання правничої допомоги від 06.09.2025; додаток до договору про надання правничої допомоги від 06.09.2025; детальний опис робіт за надану правову допомогу із зазначенням обсягу правової допомоги (послуги), кількістю витраченого часу; акт про прийняття-передачу наданих послуг, із зазначенням вартості наданих послуг за період з 06.09.2025 по 16.09.2025 в розмірі 7000,00 грн.

Так, при вирішенні питання про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, суд зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.09.2019 по справі № 810/2760/17.

Дослідивши заявлене обґрунтування витрат на правничу допомогу адвоката, суд дійшов висновку, що зазначені витрати відповідають критерію розумності їх розміру у співвідношенні до складності справи, а тому можуть бути визнані судом обґрунтованими у розмірі, зазначеному позивачем.

Відповідачами будь-яких письмових клопотань чи заперечень щодо заявленої представником позивача суми витрат на правничу допомогу не подано.

Отже, враховуючи встановлений фактичний обсяг наданої правничої допомоги, виконану адвокатом роботу, керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значення справи для сторін, суд дійшов висновку про задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Зважаючи, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд стягує на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 6-10, 77, 205, 229, 241-246, 255, 257, 263, 295, 382 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до поліцейського ВП №3 ХРУП №1 Мартиросяна Сергія Олеговича, Головного управління Національної поліції в Харківській області про скасування постанови у справі про про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 5586000 від 27.08.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Закрити справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь держави, судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 понесені витрати стороною позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідач - поліцейський ВП№3 ХРУП №1 Мартиросян Сергій Олегович, адреса 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, буд.13;

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Харківській області, ел. пошта , адреса: 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, буд.13

Повний текст рішення складено 17.09.2025.

Суддя Ю.В. Феленко