Справа № 460/10338/25
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 вересня 2025 року м. Рівне №460/10338/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не виплати середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні; стягнення середнього заробітку за час затримки (з 07.07.2024 по 20.05.2025) розрахунку при звільненні з військової служби (стосовно здійснення перерахунку та доплати індексації грошового забезпечення) в загальному розмірі 585565,02 грн.

Ухвалою суду від 17.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що на виконання судового рішення у справі №460/8618/24 йому виплачено індексацію грошового забезпечення 20.05.2024. Вказує, що відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Тому, позивач стверджує про наявність в себе права на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку (з 07.07.2024 по 20.05.2025) в сумі 585565,02 грн, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100. За наведеного, просить позов задовольнити повністю.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивач у період з 06.04.2019 по 31.12.2019 проходив військову службу на посаді командира військової частини НОМЕР_2 , яка перебувала у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), рішення про здійснення виплат грошового забезпечення позивачу приймалось саме Командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України та не залежало від волі відповідача. Більше того, рішенням суду у справі №460/8618/24 в частині позовних вимог до відповідача було відмовлено, тобто жодних протиправних дій (бездіяльності) з боку останнього не було встановлено під час відповідного судового провадження. Водночас, позивач посилається на те, що саме виплата на виконання рішення суду має вказувати на необхідність притягнення до відповідальності саме відповідача. Наголошує, що факт здійснення 20.05.2025 перерахунку коштів на картковий рахунок заявника в розмірі 34961,63 грн не є виплатою заборгованості відповідача, чи сплатою нарахованого, але не виплаченого ще в 2019 році доходу (грошового забезпечення). Відповідну суму коштів було перераховано за дорученням ІНФОРМАЦІЯ_1 на виконання Військовою частиною НОМЕР_3 свого зобов`язання за рішенням суду. Тобто, така виплата, на думку відповідача, не відповідає умовам, визначеним статтею 117 Кодексу законів про працю України в аспекті відносин з позивачем. Станом на дату подання позову військова частина НОМЕР_3 не перебуває на фінансовому забезпеченні відповідача, відтак жодних підстав для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення немає. Тому, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 05.06.2024 №860 ОСОБА_1 звільнено з військової служби. Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 07.07.2024 №71 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , знято з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_4 з 07.07.2024.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі №460/8618/24, яке набрало законної сили 25.02.2025, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_5 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_5 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням для обчислення індексації коефіцієнтів місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січень 2008 року. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_5 щодо не врахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 05.04.2019 включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_5 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 05.04.2019 включно, із врахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_3 щодо не врахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за періоди з 06.04.2019 по 31.12.2022, з 01.01.2024 по 07.07.2024. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за періоди з 06.04.2019 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 07.07.2024, із врахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

20.05.2025 на виконання рішення суду у справі №460/8618/24 (в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_3 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за періоди з 06.04.2019 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 07.07.2024, із врахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум) на картковий рахунок позивача, Військовою частиною НОМЕР_1 перераховано грошове забезпечення в розмірі 34961,63 грн.

Позивач вважає порушеним своє право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тому звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Частиною 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із ч.2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

З матеріалів справи очевидно, що при звільненні позивача з військової служби з ним не в повному обсязі проведено розрахунок. Кошти на виконання судового рішення (в частині) 34961,63 грн було перераховано відповідачем на картковий рахунок позивача 20.05.2025, що підтверджується випискою банку.

Судовим рішенням, що набрало законної сили, було встановлено не проведення повного розрахунку з позивачем в день звільнення (встановлено невиплату в повному обсязі індексації грошового забезпечення).

Отже, станом на день звільнення, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі.

При розгляді даної справи, суд враховує, що у справі №460/8618/24 ОСОБА_1 просив про:

визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_5 щодо врахування грудня 2015 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) при нарахуванні індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, та зобов`язання Військової частини НОМЕР_6 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням базового місяця січня 2008 року;

визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_5 щодо неврахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 по 05.04.2019 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_6 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за цей період із урахуванням вказаних вимог;

визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення в період з 06.04.2019 по 31.12.2019 та зобов`язання здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за цей період із урахуванням вказаних вимог;

визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_6 щодо неврахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2020 по 30.04.2022 та зобов`язання здійснити такий перерахунок та доплату за вказаний період;

визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_4 щодо неврахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення в період з 01.05.2022 по 07.07.2024 та зобов`язання здійснити такий перерахунок та доплату за вказаний період.

Так, у справі №460/8618/24, суд виходив з того, що довідкою від 17.07.2024 за №13648 підтверджено, що в період з 06.04.2019 по 31.12.2019 військова частина НОМЕР_2 перебувала на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 . Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 06.04.2019 №43 позивач з 06.04.2019 приступив до виконання службових обов`язків за посадою командира військової частини НОМЕР_2 . Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07.07.2024 №71 позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та знятий з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_4 з 07.07.2024. Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву вказував, що позивач проходив військову службу на посаді командира військової частини НОМЕР_2 , яка перебувала у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_3 . Зазначена обставина сторонами не спростована та протилежного матеріали справи не містили. Відповідно до пункту 8 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 №260, грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю. З огляду на наведене, позивачу як командиру Військової частини НОМЕР_2 у період з 06.04.2019 по 07.07.2024 грошове забезпечення, в т.ч. індексація, нараховувалося і виплачувалося на підставі наказів командира Військової частини НОМЕР_3 . Отже, нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивачу на підставі наведених вище висновків суду за змістом даного рішення у період з 06.04.2019 по 07.07.2024 мала здійснювати Військова частина НОМЕР_3 . Позивач у період з 01.01.2024 по 07.07.2024 продовжував проходити військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 (яка перебувала у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_3 ), чергового підвищення тарифних ставок у військовослужбовців не відбулося, тому враховуючи абзац шостий пункту 5 Порядку № 1078 сума індексації-різниці повинна виплачуватися позивачу, починаючи з 01.01.2024. Всупереч зазначених норм, Військовою частиною НОМЕР_3 виплату індексації грошового забезпечення у належному розмірі у період з 01.01.2024 по 07.07.2024 позивачу не здійснено.

Вищенаведене спростовує відповідні доводи відповідача наведені у відзиві.

Більше того, кошти в сумі 34961,63 грн на виконання судового рішення (в частині) 20.05.2025 було перераховано саме Військовою частиною НОМЕР_1 .

Жодних доказів того, що станом на дату подання позову військова частина НОМЕР_3 не перебуває на фінансовому забезпеченні відповідача, останнім суду не надано.

Суд зазначає, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, за затримку виплати, яка є складовою грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України (в редакції від 19 липня 2022 року, чинній на момент виплати та на момент звернення позивача до суду із позовом) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, суд зазначає, що норми статті 116 та статті 117 КЗпП України хоча і є загальними, однак поширюються на спірні правовідносини.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем лише 20.05.2025, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

З огляду на викладене, до спірних правовідносин слід застосувати положення частини 2 статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення зі служби позивачу не було виплачено всіх належних сум і розмір таких сум (належний розмір грошового забезпечення) був спірним.

Одночасно, суд зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Оскільки, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, Позивач має право на отримання такого відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні зі служби.

Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження №21-1765а15).

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15). Тому вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15.

Як встановлено з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 20.05.2025, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В свою чергу, відповідно до пункту 8 Порядку №925/5 при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів цього місяця. При цьому, виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу I цього Порядку. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів (пункт 2 глави 22 розділу II Порядку №925/5).

Таким чином при визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати календарні дні, а не робочі.

Поряд із тим, як на момент звернення позивача із даним позовом, так і на час виплати позивачу заборгованості грошового забезпечення, редакція статті 117 КЗпП України передбачає виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, оскільки період затримки розрахунку при звільненні перевищує шість місяців, то відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні лише за шість місяців, тобто з 08.07.2024 (наступний день після звільнення) по 07.01.2025, що складає 184 дні.

Розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становив 195188,34 грн (травень 2024 року 97594,17 грн, червень 2024 року 97594,17 грн), що підтверджується довідкою про доходи позивача.

Кількість календарних днів служби позивача за травень і червень - становила 61 день.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 3199,80 грн (195188,34 грн / 61 день).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період не більш як за 6 місяців мав би становити 588763,20 грн (3199,80 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 184 (кількість днів затримки розрахунку)).

Разом з тим, суд вважає, що сума 588763,20 грн становитиме для відповідача надмірний тягар. При цьому, вбачається очевидна неспівмірність цієї суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості 34961,63 грн.

За наведеного, суд враховує, що істотність частки складових грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 34961,63 грн (сума невиплаченого грошового забезпечення при звільненні) / 588763,20 грн (середній заробіток за час затримки) = 0,059.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 3199,80 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 0,059 х 184 (дні затримки розрахунку) = 34737,02 грн.

Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи принцип співмірності, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом - військовою частиною, те, що Україна перебуває в умовах воєнного стану, суд дійшов висновку, що з відповідача варто стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 34737,02 грн.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд дійшов висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 08.07.2024 (наступний день після звільнення) по 07.01.2025 в розмірі 34737,02 грн.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Питання щодо розподілу судових витрат у порядку статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає вирішенню, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2024 по 07.01.2025 в розмірі 34737,02 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 17 вересня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_7 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_8 )

Суддя Н.В. Друзенко