Справа № 705/4743/25
Суддя: Годік Л. С.
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №705/4743/25
2-а/705/76/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Годік Л.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження справу за адміністративним позовом адвоката Яроміч Ольги Володимирівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Яроміч О.В., яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду з адміністративним позовом до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_3 є громадянкою російської федерації згідно з даними її паспорта громадянки рф НОМЕР_1 , який було видано 02.02.2018 з безтерміновим строком дії. Також позивач має закордонний паспорт громадянина рф НОМЕР_2 , виданий 06.06.2013, термін дії якого закінчився 16.06.2023. Крім того, 02.12.2022 позивачу було видано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 , орган видачі 7101, дата закінчення дії 02.12.2032. У позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Умані народилася дочка ОСОБА_4 та згідного прийнятого 07.02.2023 в УДМС у Черкаській області рішення, дочка набула громадянство України та була зареєстрована громадянкою України. Баба та дід позивача є громадянами України. Також в Україні постійно проживає матір позивача ОСОБА_5 . 01.08.2025 відповідач виніс постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧК №002246 у справі про адміністративне правопорушення щодо порушення позивачем ОСОБА_6 п. 22 ст.4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.203 КУпАП. Згідно із вказаною постановою та протоколом про адміністративне правопорушення ПР МЧК №002248 від 01.08.2025, громадянка рф ОСОБА_3 порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, оскільки проживала на території України за недійсними документами, а саме по закордонному паспорту, термін дії якого закінчився 06.06.2023, чим порушила пункт 22 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб громадянства». Позивач дійсно має протермінований закордонний паспорт, але вона є громадянкою російської федерації, тому з об`єктивних причин не має можливості оформити новий паспорт у закордонних дипломатичних установах країни походження. Звернення до будь-якого консульства чи посольства рф за межами України є неприйнятним та небезпечним з огляду на реальну загрозу її свободі та безпеці, у тому числі ризик незаконного затримання, переслідування чи примусу до співпраці з державними органами країни-агресора. Виїзд з України для оформлення документів у третіх країнах також є неможливим, оскільки у більшості держав світу громадяни рф притискаються з вираженою негативною суспільною реакцією, упередженим ставленням, а в окремих випадках з агресивними діями з боку місцевого населення через війну, розв`язану рф. ОСОБА_7 не бажає залишатися громадянкою рф та категорично не хоче мати будь яких правових чи політичних зв`язків із цією державою, вона прагне отримати громадянство України, однак на сьогодні оформлення громадянства України для осіб, які мають паспортний документ рф, є неможливим з огляду на правові обмеження та відсутність відповідних процедур. При цьому, законодавством України не передбачено притягнення до адміністративної відповідальності іноземців, які перебувають на території України на законних підставах та мають закордонний паспорт, строк дії якого закінчився. Така обставина сама по собі не свідчить про порушення правил перебування іноземців та не створює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП. Наведені вище об`єктивні та непереборні обставини, що унеможливлювали своєчасне оформлення нового паспортного документа, працівниками Уманського відділу ДМС України враховані не були. Внаслідок цього, відповідачем було винесено незаконну та протиправну постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності. Факт наявності у позивача посвідки на постійне проживання в Україні з 2022 року визнається і не заперечується відповідачем, а відтак у розумінні Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивач вважається такою, що перебуває в Україні як іноземець на законних підставах. З урахуванням зазначеної норми права, проживання позивача, який документований посвідкою на постійне проживання в Україні, з паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон термін дії якого закінчився, не створює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП, оскільки посвідка на постійне проживання підтверджує право позивача на проживання в Україні. Отже, в діях позивача відсутня подія і склад адміністративного правопорушення, вона була притягнута до адміністративної відповідальності безпідставно, тому представник позивача просить скасувати вказану постанову.

Ухвалою суду від 12.08.2025 провадження у справі відкрито та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від представника відповідача на адресу суду за вх. № 22075 від 26.08.2025 надійшов відзив (з додатками) на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, оскільки вважає, що вона винесена правомірно, виходячи з того, що 01.08.2025 у приміщенні Уманського відділу ЦПМУДМС виявлено громадянку російської федерації ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була документована паспортом громадянина рф № НОМЕР_2 від 16.06.2013 з терміном дії 16.06.2023 та посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 від 02.12.2022 з терміном дії до 02.12.2032. Згідно із посвідкою позивач є громадянкою рф, наявність у позивача громадянства рф підтверджується паспортом громадянина рв НОМЕР_2 , виданим 16.06.2013, дійсним до 16.06.2023. Оскільки строк дії вказаного паспорту закінчився, тому з того часу він є недійсним. Проживаючи на території України з простроченим паспортом, громадянка ОСОБА_7 допустила порушення ч. 22 ст. 4 Закону № 3773-VІ, за що передбачена відповідальність ч. 2 ст. 203 КУпАП. 01.08.2025 за результатами вивчення всіх матеріалів справи, з урахуванням обставин, викладених ОСОБА_9 у свої письмових поясненнях, відповідачем було розглянуто справу про адміністративне правопорушення та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧК №002246, якою ОСОБА_10 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді мінімального штрафу в розмірі 3400 грн. Той факт, що ОСОБА_7 визнала свою провину підтверджується тим, що вона в добровільному порядку сплатила призначений їй штраф у розмірі 3400 грн., що підтверджується квитанцією №6185675 від 01.08.2025, тому відсутні підстави для скасування винесеної постанови.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).

Судом встановлено, що уповноваженою посадовою особою (начальником відділу) Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Школенком В.А. винесено постанову ПН МЧК 002246 від 01.08.2025, якою ОСОБА_8 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн. У вказаній постанові зазначено, що 01.08.2025 була виявлена громадянка російської федерації ОСОБА_3 , яка проживала на території України за недійсними документами, а саме: по паспорту громадянина російської федерації НОМЕР_2 , термін дії якого закінчився 16.06.2023, чим порушила п. 22 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та ОБГ».

Відповідно до ч. 2 ст. 203 КУпАП відповідальність настає за перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився

Відповідно до вимог п. 22 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та ОБГ» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа, а так само втрати чи викрадення посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Особа, яка не може отримати паспортний документ у зв`язку з тим, що вона не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону, має право звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про визнання особою без громадянства, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи у ОСОБА_1 дійсно закінчився термін дії паспорту 16.06.2023, проте, будучи громадянкою російської федерації, вона проживала на території України на підставі виданої їй посвідки на постійне проживання № НОМЕР_3 , орган видачі 7101 із датою закінчення дії 02.12.2032.

Відповідно до діючого законодавства, кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст.2, ст.5 КАС України).

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, в межах позовних вимог, на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, і кожна особа, яка звернулась за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд (ст.9 КАС України).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ст.6 КАС України).

Користування правами та свободами, визнаними у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою (ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року «Заборона дискримінації»).

Кожен, чиї права та свободи, визнані у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року «Право на ефективний засіб правового захисту»).

Згідно положень ст.19 Конституції України, що визначають правовий порядок в Україні, який ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, права і свободи людини і громадянина, закріплені Конституцією, не є вичерпними (ст.21, ст.22 Конституції України).

Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ст.242 ч.5 КАС України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, при цьому, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ст.77, ст.78 КАС України).

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст.72 КАС України).

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, і, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст.78 КАС України).

Водночас, відповідно до положень ст.77 ч.2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стаття 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та ін.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 2 статті 203 КУпАП передбачена відповідальність за проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок та правові підстави їх перебування на території України.

Відповідно до вимог ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Так, ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

У розумінні ч. 17 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ч. 22 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.

У розумінні ч.16 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», паспортний документ іноземця це документ, що виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Таким чином, системним аналізом положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» суд дійшов висновку, що паспортний документ іноземця визначає наявність між цією особою та державою соціально-політичного зв`язку, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною, в той час як посвідка на проживання (тимчасова або постійна) посвідчує та підтверджує саме право іноземця на проживання в Україні.

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу проводиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

За змістом ст. ст. 245, 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Як визначено ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, з урахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства,доведення факту неправомірності дій позивача покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд звертає увагу, що відповідно до положень п.4 Прикінцевих положень Закону України №530-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів ДМС України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання, у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину.

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, іноземець або особа без громадянства та приймаюча сторона для продовження строку перебування в Україні подають письмові звернення не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який продовжено.

Відповідно до Указу Президента України № 64, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Так, в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.

Судом встановлено, що позивач є громадянкою є громадянкою російської федерації та має закордонний паспорт громадянина рф НОМЕР_2 , виданий 06.06.2013, термін дії якого закінчився 16.06.2023.

При цьому, 02.12.2022 позивачу ОСОБА_11 було видано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 , орган видачі 7101, дата закінчення дії 02.12.2032.

Також у позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Умань народилася дочка ОСОБА_4 та згідного прийнятого 07.02.2023 в УДМС у Черкаській області рішення, дочка набула громадянство України та була зареєстрована громадянкою України. Баба та дід позивача є громадянами України. В Україні постійно проживає матір позивача ОСОБА_5 .

Як вбачається із зазначеного, дійсно термін дії паспорту позивача закінчився 16.06.2023, що співпало у часі з початком повномаштабного вторгнення російської федерації на територію України. Тому суд приймає до уваги доводи позивача, що на фоні складної суспільно-політичної ситуації в Україні, запровадження в державі воєнного стану та збройної агресії російської федерації проти України, враховуючи її бажання отримати громадянство України та залишитися проживати в Україні, відчуваючи страх за свою свободу та життя у зв?язку з недовірою до влади держави російської федерації, вона об?єктивно не мала можливості виїхати з країни до російської федерації з метою поновлення строку дії її паспорта. Факт наявності у позивача діючої посвідки на постійне проживання в Україні визнається відповідачем, а відтак у розумінні Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ОСОБА_3 вважається такою, що перебуває в Україні як іноземець на законних підставах.

Крім того, в ході розгляду справи судом враховано категоричне засудження з боку ОСОБА_2 збройної агресії російської федерації на території України.

Відтак повернення ОСОБА_2 до країни походження з метою обміну паспортного документу, на думку суду, дійсно може загрожувати життю та здоров`ю останньої, що, відповідно, також порушить основоположні права людини і громадянина, передбачені, як Конституцією України, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, оскільки, кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, обов`язок держави захищати життя людини, кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст.27 Конституції України), і право кожного на життя охороняється законом (ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «Право на життя»).

З огляду на викладене, суд вважає доведеними твердження позивача про відсутність у неї умислу щодо порушення порядку перебування на території України, де вона постійно проживає разом зі своєю сім`єю протягом тривалого часу, та враховує, що вона дотримувалася законодавства України щодо реєстрації права перебування та проживання в Україні, крім того, внаслідок повернення її в країну походження або третю країну, це може призвести до політичного переслідування, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на позицію відповідача щодо визнання позивачем своєї провини та добровільної сплати штрафу. При цьому, добровільна сплата штрафу у день винесення постанови, не позбавляла права позивача згодом звернутися до фахівця в галузі права за отриманням консультації з приводу допущення чи не допущення нею порушення чинного законодавства, а саме стосовно перебування її на території України, маючи інше громадянство. Тим більше, що із наданих відповідачем доказів: Протоколу про адміністративне правопорушення ПР МЧК 002248 від 01.08.2025 та Постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МЧК 002246 від 01.08.2025 не вбачається, що при розгляді відповідачем адміністративної справи стосовно ОСОБА_2 був залучений фахівець у галузі права, який би міг їй роз?яснити її права, суть правопорушення та наслідки після притягнення її до адміністративної відповідальності.

Встановлені вище обставини, на думку суду, виключають наявність вини чи недбалості зі сторони позивача, адже з огляду на політичну ситуацію в Україні, припинення політичних відносин між Україною та російською федерацією, припинення діяльності на території України російського консульства, позивач ОСОБА_7 об`єктивно, з незалежних від неї причин наразі позбавлена можливості здійснити обмін паспортного документа.

Суд наголошує на тому, що наявність об`єктивних обставин, які не залежали від особи та які вплинули на наслідки, що містять ознаки об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення не можуть створювати складу адміністративного правопорушення, а отже позов підлягає задоволенню.

Статтею 18 КУпАП встановлено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 247 КУпАП обставинами, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення, зокрема є: відсутність події і складу адміністративного правопорушення; вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони. Одним з обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення є суб`єктивна сторона, основною ознакою якої є вина особи у вчиненні правопорушення. В умовах воєнного стану можливі ситуації, коли порушення правил перебування в Україні стається не з вини особи, а внаслідок обмежувальних заходів, введених на відповідних територіях (комендантська година, обмеження пересування), а також - відсутності транспортного сполучення, тимчасової окупації, ведення бойових дій тощо.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

За встановлених обставин, суд приходить висновку про недоведеність факту умисного чи внаслідок недбалості вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП.

Також суд вважає за необхідне врахувати позицію Верховного Суду викладену у справі №462/7300/20 від 21.08.2024 згідно якої: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Згідно зі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 5,71,77,90,139,160 КАС України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Постанову Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України серії ПН МЧК 002246 від 01.08.2025 про притягнення ОСОБА_12 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладення не неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 34000,00 грн.

Справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 203 КУпАП, відносно ОСОБА_12 - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , понесені позивачем судові витрати в сумі 605 (шістсот п?ять) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Леся Сергіївна Годік