Справа № 140/6294/25
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/6294/25 пров. № А/857/28125/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І,

Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року (головуючий суддя Шепелюк В.Л.) про повернення позовної заяви у справі №140/6294/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною,

В С Т А Н О В И В:

10.06.2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не включення до складу грошового забезпечення сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168), при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористанні дні оплачуваних відпусток; зобов`язання здійснити перерахунок грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 134 дні, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25.06.2025 року позовну заяву повернуто у зв`язку із невідповідністю такої вимогам ч. 2 ст. 123 КАС України. Повертаючи позовну заяву суддя суду першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до адміністративного суду, оскільки таким не наведено обґрунтованих доводів та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у таких непереборних та об`єктивних перешкод або труднощів, які не залежали від волі позивача та унеможливили своєчасне подання позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу судді Волинського окружного адміністративного суду від 25.06.2025 року по справі №140/6294/25 про повернення позовної заяви, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при визначенні початку процесуального строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. Апелянт вказує, що не одержував письмове повідомлення про відмову у здійсненні перерахунку грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток у день виключення із списків особового складу військової частини, а відтак вважає що моментом, коли йому стало відомо про порушене право на отримання всіх належних виплат при звільненні, є дата отримання належної відповіді на адвокатський запит 25.04.2025.

Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що ухвала судді суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою судді від 16 червня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання (надіслання) до суду заяви про поновлення строку звернення до суду, в якій слід вказати підстави для поновлення цього строку з наданням доказів поважності причин його пропуску.

На виконання вимог ухвали судді від 16 червня 2025 року представник позивача 20 червня 2025 року надіслала заяву про усунення недоліків в якій вказала, що позивач при звільненні знав, які виплати йому провели, але не міг знати, які складові грошового забезпечення враховані при розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки. Вважає, що моментом коли ОСОБА_1 стало відомо про порушене право на отримання всіх належних виплат при звільненні, є дата отримання відповіді на адвокатський запит 25 квітня 2025 року. За таких умов, представник позивач вважав, що строк звернення до суду в розумінні статті 233 КЗпП України, закінчується 25 липня 2025 року та водночас просила поновити строк звернення до суду.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії повернено позивачу без розгляду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали судді суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Втім, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

ЄСПЛ інтерпретував «якість закону» і в рішенні від 14 червня 2007 року у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» (заява №77703/01, п.115) у якому зазначив, що в світлі положень Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно «встановлено законом» та здійснено «згідно із законом», оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, а й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі, у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку.

Також у рішенні від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України» (заява №20372/11, п.52) ЄСПЛ акцентував увагу на тому, що закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку аби бути здатними - за потреби, за відповідної консультації, - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія.

Такі спірні правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (у редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) якої встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну (військову) чи державну службу.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 17 травня 2024 року тому до спірних правовідносин слід застосовувати частини першу та другу статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022): тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Як зазначив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, з доданих до позовної заяви документів убачається, що «…позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 17 травня 2024 року №51 позивача, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 09 травня 2024 року №131 з військової служби в запас, з 17 травня 2024 року виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення. Тут же зазначено про належні позивачу виплати при звільненні, зокрема, наказано виплатити позивачу грошову компенсацію за 42 дні невикористаної щорічної відпустки за 2022 рік, 35 днів за 2023 рік та 15 днів за 2024 рік, а також виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2022-2024 роки у кількості 42 доби. Оскільки з 17 травня 2024 року позивач виключений із списків, тобто під час дії статті 233 КЗпП України в новій редакції, отже до суду з цим позовом повинен був звернутися до 17 серпня 2024 року.

Із позовом позивач (його представник) звернулася до суду 10 червня 2025 року, тобто із значним пропуском тримісячного строку звернення до суду, визначеного частиною другою статті 233 КЗпП України.

Отримання позивачем відповіді на адвокатський запит не вказує на дотримання строку звернення до суду з даним позовом, а лише свідчить про час, коли позивач почав вчиняти активні дії з метою захисту порушених прав. Триваюча пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

При цьому представником позивача не наведено об`єктивних обставин, які б не дозволяли позивачу звернутися з таким запитом та отримати відповідь раніше. Адвокат в інтересах позивача звернулася до відповідача із запитом лише 22 квітня 2025 року, тоді як позивача звільнено зі служби ще 17 травня 2024 року.»

Оскільки позовна заява подана з пропуском строку звернення до суду, водночас позивач не навів доводів та їх документального підтвердження, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права протягом установленого законом строку, тому суддя суду першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених частиною другою статті 123 КАС України, для повернення позовної заяви позивачеві.

Проте суд апеляційної інстанції не поділяє такі висновки суду першої інстанції виходячи з такого.

Так у справі №460/21394/23 Верховний Суд у постанові від 21.03.2025 зауважив, «…що слід погодитися із висновком апеляційного суду про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні). Виходячи з цього, Судова палата вважає обґрунтованим висновок про те, що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, а саме 30 березня 2023 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду…».

Водночас на переконання суду апеляційної інстанції до спірних правовідносин також слід застосувати правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 31.10.2024 у справі №500/7140/23, в яких Верховний Суд зауважив, що «…погоджується з висновками судів про застосування до цих вимог частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX, відповідно до якої тримісячний строк звернення до суду починається з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, оскільки за приписами частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки… Однак Верховний Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 19.12.2022 було видано припис №49/847/п від 19.12.2022, службову характеристику, грошовий атестат №34 від 19.12.2022 та витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.12.2022 №235.»

Суд апеляційної інстанції зауважує, що до позовної заяви позивачем, окрім копії паспорта, посвідчення УБД, військового квитка та довідки про проходження служби, долучено копію наказу про звільнення, копію адвокатського запиту та копію відповіді. Також долучено три Додатки 14 до Порядку фінансового забезпечення військових частин за 2022-2023 роки, проте такі Додатки не є читабельні.

Отже, аналіз встановлених обставин у справі з врахуванням правових висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, дає можливість суду апеляційної інстанції дійти висновків про те, що покликання судді суду першої інстанції лише на витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 17 травня 2024 року №51 про звільнення ОСОБА_1 в якому наказано виплатити позивачу грошову компенсацію за 42 дні невикористаної щорічної відпустки за 2022 рік, 35 днів за 2023 рік та 15 днів за 2024 рік, а також виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2022-2024 роки у кількості 42 доби за відсутності аналізу наявних поданих позивачем доказів щодо факту одержання/неодержання як таких виплат, так і їх обсяг та складових з яких вони складаються, не дають можливість суду дійти переконливих висновків про обізнаність позивача про їх виплату в належному розмірі, а відтак висновки судді суду першої інстанції про пропуск строку звернення до суду є передчасним.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 320 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що повертаючи позовну заяву без розгляду суддею суду першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що є підставою таку скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 320, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу судді Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року у справі № 140/6294/25 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний