Справа № 620/8209/25
Суддя: Дар'я ВИНОГРАДОВА
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Чернігів Справа № 620/8209/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Виноградової Д.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними, скасування податкової вимоги та рішення,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області (далі також відповідач), у якому просить:

визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2025 №Ф-12205/Ж10/25-01-24-05;

визнати протиправним та скасувати Рішення №12206/Ж10/25-01-24-05 від 08.07.2025.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Головним управління ДПС у Чернігівській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку за результатами, якої складено акт від 27.01.2025 та прийнято спірні вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску. Позивач зазначає, що спірні рішення відповідача прийняті неправомірно та всупереч вимогам податкового законодавства України. Зокрема, висновки акту перевірки не відповідають нормам податкового законодавства, базуються на припущеннях і не підтверджуються доказами, натомість у позивача наявні всі первинні бухгалтерські документи з контрагентами, які спростовують висновки контролюючого органу, що наведені в акті перевірки, а тому позивач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішенні підлягають скасуванню з наступних підстав.

У відзиві відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог, вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, у якому заперечувала щодо доводів представника відповідача та просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.09.2025 у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.09.2025 у задоволенні клопотання представника позивача про залишення без розгляду відзиву у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними, скасування податкової вимоги та рішення відмовлено.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 21.07.2016 був зареєстрований як фізична особа-підприємець. З 14.02.2020 позивач припинив свою підприємницьку діяльність за власним бажанням.

На підставі вимог п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.78.1.7 п. 78.1 ст. 78, ст 79 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (із змінами та доповненнями), та наказу Головного управління ДПС у Чернігівській області від 06.12.2024 № 1936-п з 14.01.2025 року, посадовими особами Головного управління ДПС у Чернігівській області проведена документальна позапланова невиїзна перевірка платників податків фізичної особи ОСОБА_1 , з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби.

За результатами документальної позапланової невиїзної перевірки складено акт № 1374/Ж5/25-01-24-05/ НОМЕР_1 від 27.01.2025, у якому зафіксовано наступні порушення:

- ст. 44, п. 177.10 ст.177 Податкового кодексу, абз. 6 п. 6 ст. 128 Господарського кодексу та п.1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, ПП-ФО ОСОБА_1 на перевірку не надав книгу обліку доходів та витрат;

- п.п.16.1.2 ст.16, п.164.1 ст.164, п.177.2 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, занижено суму чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 2190149,00 грн., в тому числі за 2018 рік на суму 905202,64грн., за 2019 рік на суму 1189026,36 грн., за 2020 рік на суму 95920,00 грн.

Усього донараховано податку на доходи фізичних осіб за актом перевірки - 394227,49 грн., в тому числі за 2018 рік - 162936,63грн., за 2019 рік - 214025,26 грн., за 2020 рік - 17265,60 грн.

- підпункту 2 пункту 1 статті 7 Закону України від 8 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та п.п.2 п.5 розділу 4 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом МФУ від 20.04.2015 року №449 було занижено суму єдиного внеску за 2018 рік на 137602,08 грн., за 2019 рік на 154234,08грн., за 2020 рік на 19024,28грн.

Усього донараховано єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу всього на суму 310860,44 грн., в тому числі за 2018 рік - 137602,08 грн., за 2019 рік - 154234,08грн., за 2020 рік - 19024,28грн.

- п.п. 1.1 п.161 підрозділу 10 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, занижено суму військового збору, що підлягає сплаті до бюджету за результатами перевірки на 32852,25 грн., в тому числі за 2018 рік - 13578,05 грн., за 2019 рік - 17835,40 грн., за 2020 рік - 1438,80 грн.

Усього донараховано військового збору за актом перевірки 32852,25 грн., в тому числі за 2018 рік - 13578,05 грн., за 2019 рік - 17835,40 грн., за 2020 рік - 1438,80 грн.;

- п.181.1 ст.181, п.183.2 п.183.10 ст.183, п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI зі змінами та доповненнями, а саме: ПП-ФО ОСОБА_1 перебуваючи на загальній системі оподаткування здійснила операції з реалізації товарів (послуг) на загальну суму, що перевищила 1000000 гривень та не виконав вимог щодо подання заяви про обов`язкову реєстрацію платником податку на додану вартість, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість що підлягає сплаті до бюджету в періоді з 11.08.2019 року по 28.01.2020 року встановлено їх заниження у загальній сумі 111103,22грн., у тому числі за серпень 2019 року в сумі 10155,87 грн, за вересень 2019 року в сумі 24171,28 грн, за жовтень 2019 року в сумі 17740,01 грн., за листопад 2019 року в сумі 19939,28 грн., за грудень 2019 року в сумі 20623,40 грн., за січень 2020 року в сумі 18473,38 грн.

Донараховано податку на додану вартість за актом перевірки - 111103,22 грн.

- пункт 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, а саме: ПП-ФО ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Чернігівській області не було подано податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за 1 квартал 2020 року та не було відображено, нарахування та виплату за ознакою «101».

- п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI ПП-ФО ОСОБА_1 несвоєчасно сплачено податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за 2018 рік;

- п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI ПП-ФО ОСОБА_1 несвоєчасно сплатив податкове зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за 2018 та 2020 роки.

На підставі висновків вищевказаного акту перевірки відповідачем було прийнято податкові повідомлення-рішення від 06.03.2025 №4041/Ж10/25-01-24-05, яким позивачу донараховано військовий збір, №4042/Ж10/25-01-24-05, яким позивачу донарахований податок з доходів фізичних осіб, №4043/Ж10/25-01-24-05, №4047/Ж10/25-01-24-05, №4048/Ж10/25-01-24-05; вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.03.2025 №Ф-4045/Ж10/25-01-24-05 та рішення №4046/Ж10/25-01-24-05 від 06.03.2025.

Позивачем вищезазначені вимога та рішення про застосування штрафних санкцій були оскаржені в ДПС України.

За результатами розгляду скарги, Державна податкова служба України прийняла рішення від 30.05.2025 № 15660/6/99-00-06-01-02-06 про скасування податкових повідомлень-рішення відповідача №4042/Ж10/25-01-24-05 від 06.03.2025 в частині грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за податковим зобов`язанням на суму 141256,48 грн, та у відповідній частині штрафних санкцій, №4041/Ж10/25-01-24-05 в частині грошового зобов`язання з військового збору за податковим зобов`язанням на суму 11771,37 грн та у відповідній частині штрафних санкцій, а в інших частинах зазначені ППР від 06.03.2025 №4043/Ж10/25-01-24-05, №4047/Ж10/25-01-24-05, №4048/Ж10/25-01-24-05 залишив без змін, а скаргу частково задовольнив.

Також, за результатами розгляду скарги позивача, якою були оскаржені вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.03.2025 №Ф-4045/Ж10/25-01-24-05 та рішення №4046/ Ж10/25-01-24-05 від 06.03.2025, Державна податкова служба України прийняла рішення від 30.05.2025 № 15694/6/99-00-06-02-01-06 про скасування Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.03.2025 №Ф-4045/Ж10/25-01-24-05 та Рішення №4046/ Ж10/25-01-24-05 від 06.03.2025, скаргу задовольнити частково. ГУ ДПС у Чернігівській області зобов`язала винести та направити нову вимогу та рішення з урахуванням доводів рішення, відповідно до вимог чинного законодавства.

На виконання «Рішення про результати розгляду скарги» від 30.05.2025 №15694/6/99-00-06-01-02-06 ДПС України ГУ ДПС у Чернігівській області було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2025 року №Ф-12205/ж10/25-01-24-05 та рішення про застосування штрафних санкцій від 08.07.2025 №12206/ж10/25-01-24-05 та направлено на адресу позивача.

Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2025 року №Ф-12205/ж10/25-01-24-05 та рішення про застосування штрафних санкцій від 08.07.2025 №12206/ж10/25-01-24-05 протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах передбачених законом.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України), які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755 (далі також ПК України).

Згідно з пунктом 61.1 статті 61 ПК України, податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Також, підпунктом 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК України, визначено, що податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

У постанові від 21.02.2020 у справі № 826/17123/18, Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі № 816/228/17 сформувала правовий висновок, згідно з яким, неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому, підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та, відповідно, на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Отже, доводи щодо неналежного невиконання вимог норм Податкового кодексу України щодо процедури призначення та проведення перевірки, як підстави позову, можуть бути підставою для висновку про відсутність правових наслідків такої та визнання протиправними рішень прийнятих за її наслідками, при цьому, правову оцінку таким підставам суди повинні надавати в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, переходити до перевірки підстав позову по суті встановлених під час перевірки порушень податкового та/або іншого законодавства.

Суд зазначає, що встановлені у цій справі обставини свідчать, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку у приміщенні податкового органу.

Згідно приписів підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

За приписами пункту 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу (підпункт 75.1.2 пункту 75.1 статті 75).

Відповідно до норм підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків;

Про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки. (пункту 78.4 статті 78 Податкового кодексу України)

Особливості проведення документальної невиїзної перевірки передбачені статтею 79 Податкового кодексу України. Так, відповідно до вимог пункту 79.1 статті 79 Податкового кодексу України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки (пункт 79.2 статті 79 Податкового кодексу України).

З наведеного слідує, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом, як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. У посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки лише за наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та за умови вручення платнику податків оформлених відповідно до вимог Податкового кодексу України копії наказу на проведення перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки (формальна підстава).

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику) (підпункт 42.2 статті 42).

Оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки, є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

Судом досліджено, що підставою проведення перевірки відносно ОСОБА_1 є наказ від 06.12.2024 № 1936-п, яким вирішено провести документальну позапланову невиїзну перевірку з 14.01.2025 по дату завершення перевірки, тривалістю 5 робочих днів.

Контролюючим органом на підтвердження доказів направлення вказаного наказу та повідомлення надано копію конверту із штрих-кодом 443, що було повернуто «за закінченням терміну зберігання».

Отже, аналізуючи надані податковим органом документи суд приходить до висновку про відсутність підтвердження належного повідомлення позивача про проведення перевірки.

Як вже зазначалось вище, контролюючий орган вправі розпочати проведення документальної позапланової перевірки платника податків лише у випадку, коли такому платнику до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки, чого у спірних правовідносинах не відбулось.

При цьому, контролюючий орган наполягає, що положення Податкового кодексу України не ставлять у залежність початок проведення перевірки від факту отримання платником документів (наказу та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки), на переконання контролюючого органу, достатнім є лише факт надсилання таких документів рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків.

З цього приводу суд зазначає таке.

Верховний Суд у питанні застосування положень пункту 79.2 статті 79 ПК України у взаємозв`язку з пунктом 42.2 статті 42 ПК України, дотримується усталеної позиції, що з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб саме до її початку. Невиконання вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків. Оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 816/228/17, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду дійшла таких висновків: аналізованими нормами Податкового кодексу України (зокрема, пункт 42.2 статті 42, пункт 78.4, пункт 79.2 статті 79) з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів установлено умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній постанові, також зазначила, що незважаючи на необов`язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній все ж має право бути присутнім. Такий висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України, відповідно до якого, платник податків має право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом.

Крім того, у наведеній постанові також звернуто увагу на те, що у питаннях дотримання контролюючими органами процедури проведення перевірки, істотне значення має встановлення обставин забезпечення платникам податків можливості реалізувати їх права, передбачені Податковим кодексом України, а у разі їх порушення - чи могло це істотно вплинути на правильність та обґрунтованість висновків контролюючого органу, здійснених за результатами такої перевірки, на підставі яких прийняті рішення.

Однак, неотримання позивачем наказу про проведення перевірки, свідчить про неможливість позивачем надати документи, що належать до предмета перевірки або пов`язані з предметом перевірки, внаслідок неповідомлення його про проведення перевірки до її початку та під час її проведення, що як слідує з акта перевірки, істотно вплинуло на правильність та обґрунтованість висновків контролюючого органу, здійснених за результатами такої перевірки, на підставі яких прийняті оскаржувані рішення, оскільки відповідач дійшов висновків про наявність порушень ПК України, виключно на підставі аналізу інформації, що міститься в базах даних контролюючого орану, а не на підставі первинних документів, які опосередковують такі господарські операції.

Отже, з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб саме до початку її проведення, що є гарантією дотримання права платника податків, на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, а також можливості платником виконати свої обов`язки, зокрема щодо надання документів, що визначено вимогами пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України.

Суд звертає увагу, що про обґрунтованість такого висновку свідчать і зміни, що були внесені законодавцем до пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України.

Так, Законом України від 30 листопада 2021 року № 1914-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень», який набрав чинності з 01 січня 2022 року, пункт 79.2 статті 79 Податкового кодексу України було доповнено новим абзацом такого змісту: «У разі надіслання (вручення) відповідно до статті 42 цього Кодексу платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки, шляхом надсилання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення документальна позапланова невиїзна перевірка (крім перевірки, визначеної статтею 200 цього Кодексу) розпочинається не раніше 30 календарного дня з дати надсилання такого повідомлення та копії наказу».

Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі № 640/9016/20, від 26.09.2024 у справі № 600/6022/23-а.

Так, у наведеній справі документи не були вручені позивачу та повернуті поштовим відділенням у зв`язку із закінченням терміну зберігання, у зв`язку з чим, та з урахуванням обставин припинення позивачем задовго до перевірки діяльності ФОП, контролюючий орган розпочавши проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, не пересвідчився у дотриманні обов`язкових умов, які надають право контролюючому органу провести документальну позапланову перевірку у платника податків, визначених пунктом 78.4 статті 78 та пунктом 79.2 статті 79 Податкового кодексу України, а саме вручення платнику податків до початку її проведення копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

За усталеною позицією Верховного Суду (справи № 640/9016/20, № 400/1664/21) не виконання контролюючим органом вимог пунктом 78.4 статті 78 та пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України, є істотним порушенням процедури перевірки, тобто, є самостійною та достатньою підставою для скасування податкових повідомлень-рішень та інших рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.

Оскільки документальну перевірку проведено у приміщенні податкового органу, то це не можна достеменно вважати, що контролюючий орган вчинив дії, направлені на фактичне отримання від позивача первинних документів після початку проведення перевірки.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка, у той час як, документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Варто відзначити, що посилання відповідача на положення підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України не може мати наслідком автоматичного проведення контролюючим органом документальної позапланової невиїзної перевірки з огляду на те, що для проведення будь-якого виду податкової перевірки необхідно дотримання умов прийняття наказу та повідомлення платника про відповідну перевірку.

У Податковому кодексі України відсутня норма, яка б встановлювала право податкового органу замість документальної позапланової виїзної перевірки проводити документальну позапланову невиїзну перевірку, у тому числі у разі початку процедури припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця.

При цьому проведення перевірки у встановленому законом порядку є передумовою для прийняття податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень, а тому в разі недотримання встановлених вимог та, як наслідок, визнання перевірки протиправною, у контролюючого органу відсутні підстави на прийняття рішення за результатами виявлених порушень.

Крім того, оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

Однак докази на підтвердження факту пред`явлення чи ознайомлення позивача із наказом про проведення саме документальної позапланової невиїзної перевірки від 06.12.2024 №1936-п тривалістю 5 робочих днів, про проведення перевірки з 14.01.2025 тривалістю 5 робочих днів, яка фактично проведена у даній справі, відсутні.

Отже, відповідачем не доведено належними та достовірними доказами дотримання порядку проведення перевірки.

Згідно приписів пункту 102.1 статті 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 статті 102 ПК України, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених ПК України, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 ПК України, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації або уточнюючої декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань в межах поданих уточнень, за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку (декларації). У разі виявлення за результатами перевірки порушень інших вимог податкового законодавства, безпосередньо не пов`язаних з декларуванням податкових зобов`язань платником податків, а також порушень вимог іншого, крім податкового, законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 статті 102 ПК України, має право самостійно визначити суму штрафних санкцій (фінансових санкцій, штрафів) платника податків не пізніше 1095 дня з дня вчинення відповідного правопорушення.

Так, сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 з 14.02.2020 припинив свою підприємницьку діяльність за власним бажанням.

Позивач зазначає, що останнім днем граничного строку подання податкової декларації по податку з доходів фізичних осіб за 2018 рік є 11.02.2019 (фактично подана 07.02.2019).

Отже, відлік строку у 1095 днів, протягом якого відповідач міг провести перевірку позивача та визначити суму грошових зобов`язань за 2018 рік розпочався 12.02.2019.

Слід зауважити, що п. 52 прим. 2 підрозд.10 розд. XX «Перехідні положення» ПК України на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених ст. 102 Кодексу.

При цьому дію п. 52 прим. 2 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Кодексу зупинено на період дії воєнного, надзвичайного стану згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану».

Водночас, п.69 підрозд.10 розд. ХХ «Перехідні положення» ПК України встановлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Кодексу.

Так, відповідно до п.п.69.9 п.69 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» ПК України, тимчасово, до 01 серпня 2023 року, для платників податків та контролюючих органів зупиняється перебіг строків, визначених податковим законодавством та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, крім випадків, передбачених п.п.69.9 п.69 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» Кодексу.

01.08.2023 набрав чинності Закон України №3219-IX від 30.06.2023, яким з Податкового кодексу України виключено п.102.9 ст.102, а в абз.1 п.п.69.9 слово «Для» замінено словами і цифрами «Тимчасово, до 1 серпня 2023 року, для». Отже, з 01.08.2023 строк давності щодо звітного періоду 2018 року продовжив свій перебіг.

Як відомо, датою прийняття (винесення) первісних Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.03.2025 №Ф-4045/Ж10/25-01-24-05 та Рішення №4046/Ж10/25-01-24- 05 від 06.03.2025 є 06.03.2025.

Верховний Суд у постанові від 12.05.2021 у справі №520/4238/19 підкреслив, що «при плануванні, організації, проведенні документальних перевірок, нарахуванні за їх результатами грошових зобов`язань, контролюючі органи повинні враховувати строки давності, визначені пунктом 102.1 статті 102 ПК України, які поширюються також і на період діяльності, який може бути охоплений перевіркою.

З Рішення №12206/Ж10/25-01-24-05 від 08.07.2025 вбачається, що до позивача застосовано штрафну санкцію у зв`язку із донарахуванням відповідачем зобов`язання з єдиного внеску у сумі 284287,40грн, яке зафіксовано у оскаржуваній Вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2025 №Ф-12205/Ж10/25-01-24-05.

Суд зазначає, що відсутній факт заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2018-2020 роки, а тому Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2025 №Ф-12205/Ж10/25-01-24-05 є протиправною.

Отже, розмір штрафної санкції, за порушення норм законодавства про єдиний внесок напряму залежить та обраховується від розміру донарахованого податковим органом єдиного внеску та випливає з суми донарахування единого внеску.

Щодо протиправності Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2025 №Ф-12205/Ж10/25-01-24-05 суд зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що документальною позаплановою невиїзною перевіркою, проведеною за результатами підприємницької діяльності позивача та встановлено порушення ним підпункту 2 пункту 1 статті 7 Закону України від 8 липня 2010 року №2464-V1 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та п.п.2 п.5 розділу 4 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом МФУ від 20.04.2015 року №449 було занижено суму єдиного внеску за 2018 рік на 137602,08грн., за 2019 рік на 154234,08грн., за 2020 рік на 19024,28грн. Усього донараховано єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу всього на суму 310860,44грн., в тому числі за 2018 рік 137602,08 грн., за 2019 рік 154234,08грн., за 2020 рік на 19024,28грн.

Суд зазначає, що позивачем в якості додатків до позовної заяви було додано документи, які підтверджують витрати позивача у 2018-2020 роках (витрати на оплату оренди нежитлових приміщень; витрати з придбання ліцензій; витрати з купівлі товарно-матеріальних цінностей тощо).

Крім того, понесені позивачем у перевіряємому періоді витрати, пов`язані з його господарською діяльністю, документально підтверджені, що відповідає даним податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2018 рік, за 2019 рік, за 2020 рік, поданих до контролюючого органу.

Наведе свідчить про відсутність факту заниження позивачем розміру чистого оподатковуваного доходу у перевіряємому періоді.

Відповідно до п.п.2 п.1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Тобто, обрахунок єдиного соціального внеску напряму залежить від суми доходу (прибутку), (1) отриманого підприємцем від провадження господарської діяльності, що (2) підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

При цьому, у силу п.177.2 статті 177 ПК України, об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Оскільки податок з доходів фізичних осіб та єдиний внесок поєднані єдиною базою для їх обрахунку та відсутній факт заниження позивачем розміру чистого оподатковуваного доходу у перевіряємому періоді, а тому є безпідставним донарахування позивачу єдиного внеску.

Враховуючи вище встановлене та зазначене судом, суд вказує, що Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 21.02.2020 у справі №826/17123/18 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

У постанові Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суд від 22.09.2020 у справі № 520/8836/18, окрім наведених вище висновків, погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує жодних правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками такої перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню. Встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення. З урахуванням цього Суд касаційної інстанції зазначив про відсутність необхідності перевірки порушення позивачем вимог Податкового кодексу України, як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання.

Відтак, зміст висновків наведених постанов свідчить про те, що установивши порушення процедури проведення перевірки, її підстав, наслідком чого є визнання протиправними її результатів, до аналізу інших обставин, що слугували підставою ухвалення суб`єктом владних повноважень індивідуальних актів, суд може не переходити, з огляду на викладену вище сталу і послідовну практику Верховного Суду, відступу від якої у встановленому законом порядку не здійснювалося.

Зазначені висновки викладені також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі №826/17875/18 та від 19 березня 2024 року у справі № 160/12714/22.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що приймаючи спірні Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2025 №Ф-12205/Ж10/25-01-24-05 та Рішення №12206/Ж10/25-01-24-05 від 08.07.2025, податковим органом не дотримано принципу пропорційності, «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства і дотриманням передбачених прав та розумного балансу між цілями, які були застосованими для досягнення цієї мети, і захистом права заявника на мирне володіння майном, а тому оскаржені вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

У силу вимог частини 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 3 статті 90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.

Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду надано копії: ордеру на надання правничої допомоги серії СВ № 1110278 від 11.06.2025; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 3421; договору № 31/03/25/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги від 31.03.2025 укладеного між фізичною особою ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП»; додатку № 3 до Договору № 31/03/25/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги від 17.07.2025 відповідно до якого вартість послуг становить 15000,00 грн; рахунку на оплату № 182 від 17.05.2025; платіжної інструкції № 2.221266043.1.

Суд звертає увагу, що вказані вище документи оформлені належним чином, є взаємопов`язаними, містять посилання на адміністративний позов, що був пред`явлений до суду, розрахунок витраченого адвокатом часу, вартість та перелік наданих ним послуг, які віднесені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI до правничої допомоги.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Водночас, суд звертає увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2019 (справа № 810/3806/18) та від 10.12.2019 (справа № 10.12.2019).

З огляду на вказане, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду даної справи не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження кількості витраченого адвокатом часу на надання ним послуг із урахуванням складності справи та, відповідно, із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Зважаючи на те, що предметом даного спору є справа незначної складності, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленою, суд вважає, що розмір вказаних витрат має бути зменшений до 8000,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 3411,45 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3411,45 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8000,00 грн.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 227, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними, скасування податкової вимоги та рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2025 № Ф-12205/Ж10/25-01-24-05.

Визнати протиправним та скасувати Рішення №12206/Ж10/25-01-24-05 від 08.07.2025 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3411,45 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління ДПС у Чернігівській області, вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, Чернігівська обл., Чернігівський р-н, 14000, код ЄДРПОУ ВП 44094124.

Повний текст рішення виготовлено 17 вересня 2025 року.

Суддя Дар`я ВИНОГРАДОВА