Справа № 120/8067/25
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 вересня 2025 р. Справа № 120/8067/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за абзацом 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більш дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяця;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за абзацом 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більш дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяця.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що на його утриманні знаходяться троє неповнолітніх дітей віком до 18 років, заборгованість по аліментам відсутня, що підтверджується відповідними доказами. Враховуючи положення абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» він звернувся з рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби через сімейні обставини у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більш дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяця. На його звернення відповідач листом від 12.05.2025 відмовив у задоволені рапорту через не надання підтверджуючих документів, передбачених Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 № 170. Вважаючи таке рішення протиправним звернувся до суду.

Ухвалою від 13.06.2025 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою від 17.06.2025 відкрито спрощене позовне провадження в порядку, передбаченому ст. 263 КАС України, та запропоновано відповідачеві надати відзив на позовну заяву.

23.06.2025 через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовної заяви та зазначив, що до рапорту не надано підтверджуючих документів, що на утриманні позивача перебуває неповнолітній син - ОСОБА_2 . Просить у задоволені позову відмовити, посилаючись на його безпідставність.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

У квітні 2025 ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 06.04.2025 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 .

З наявних в матеріалах справи копій свідоцтв про народження встановлено, що позивач є біологічним батьком трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 .

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 29.08.2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 11.02.2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання неповнолітніх доньок: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частки зі всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду, 09.12.2023, і до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до довідки № 3695 від 14.04.2025 Барського відділу ДВС у Жмеринському районі Вінницької області станом на 14.04.2025 на примусовому виконанні відсутні будь-які виконавчі документи стосовно ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки № 4204 від 30.04.2025 Барського відділу ДВС у Жмеринському районі Вінницької області станом на 29.04.2025 на примусовому виконанні відсутні виконавчі документи стосовно стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до копій квитанцій (а.с. 23-24) позивач протягом 2020-2025 років сплачував аліменти на утримання неповнолітніх дітей.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_6 заборгованість по сплаті аліментів у ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_7 станом 09.04.2025 відсутня.

Відповідно до довідки про склад сім`ї ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , співмешканкою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Відповідно до акту № 25 обстеження фактичного проживання підтверджено спільне проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_8 , які разом виховують спільного сина ОСОБА_2 .

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_8 жодних матеріальних претензій до ОСОБА_1 , батька їх малолітнього сина, остання не має.

Відповідно до довідки № 35 від 25.04.2025, виданої дошкільним підрозділом Луко-Барської гімназії Жмеринського району Вінницької області позивач, як батько ОСОБА_5 , учня 4 класу, систематично займається вихованням та навчанням сина, постійно відвідує батьківські збори, цікавиться справами дитини.

08.05.2025, що не заперечується сторонами у справі, позивач звернувся з рапортом на ім`я начальника навчального курсу школи загальноосвітньої підготовки військової частини НОМЕР_1 із проханням звільнити його за сімейними обставинами.

До рапорту позивачем були додані вищезазначені документи, що не заперечується відповідачем.

Листом №3125 від 12.05.2025 Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено позивача про відсутність підстав для звільнення з військової служби через не надання документів, підтверджуючих участь в утриманні неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що передбачені нормами чинного законодавства.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо неналежного розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби останній звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023 продовжувався строк дії воєнного стану в Україні.

Указом Президента України № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Оцінюючи доводи позивача щодо звільнення його з військової служби у зв`язку з перебуванням трьох дітей на утриманні, суд зазначає наступне.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII (в редакції чинній на час подання рапорту) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин у воєнний час з підстав перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII).

Отже, необхідною умовою для звільнення із служби під час воєнного стану на підставі вищевказаних обставин є перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом ПУ від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно п. 5 Додатку 19 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом МО України від 10.04.2009 р. №170 визначено перелік документів, які подаються військовослужбовцем для звільнення через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема: документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (під час дії воєнного стану): копія свідоцтва про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства (материнства) особи;один з документів: копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або копія рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з одним з батьків, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти, та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину; довідка про наявність (відсутність) заборгованості зі сплати аліментів, видану органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законодавством.

Матеріалами справи підтверджується, що разом із рапортом про звільнення з військової служби щодо утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивачем надано копії свідоцтв про народження, відповідно до яких позивач є біологічним батьком, рішення суду про розірвання шлюбу, довідки про відсутність будь - яких виконавчих проваджень про стягнення аліментів з позивача, заява матері дітей про відсутність заборгованості по сплаті аліментів та безпосередньо квитанції про сплату аліментів протягом 2020-2025 років.

Відтак, за сукупністю наданих доказів, позивач підтвердив, що на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу та відсутність заборгованості по сплаті аліментів.

Крім того, матеріалами справи підтверджується і утримання малолітнього сина ОСОБА_10 , зокрема, позивачем на підтвердження відповідної обставини надано копію свідоцтва про народження дитини, відповідно до якого він є біологічним батьком, а копіями довідки про склад сім`є, актом обстеження фактичного проживання, нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_8 , довідку Луко - Барської гімназії Жмеринського району Вінницької області.

За сукупністю наданих доказів суд погоджується з доводами позивача, що на його утриманні перебуває малолітній син ОСОБА_11 , з яким позивач проживає однією сім`єю.

Окремо суд наголошує, що відповідно до частини 2 та 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно положень статтей 125, 126 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається:

1) за заявою матері та батька дитини;

2) за рішенням суду.

Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Так, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач є батьком неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Отже, суд констатує, що позивач є батьком 3 дітей, які не досягли 18 років, записи стосовно чого наявні в свідоцтвах про народження усіх дітей.

В силу вимог частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами 1-2 статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Так, із змісту довідок Барського відділу ДВС у Жмеринському районі вбачається, що на примусовому виконанні відсутні будь - які виконавчі документи про стягнення аліментів з позивача, а завою матері ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , копіями квитанцій підтверджується відсутність заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

У свою чергу, з малолітнім сином ОСОБА_12 позивач проживає однією сім`єю, що також свідчить про утримання останнього.

Відтак, із урахуванням вищепроцитованого, суд доходить висновку, що позивач довів факт перебування у нього на утриманні 3 неповнолітніх дітей та відсутність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, а отже й наявність підстав для звільнення із військової служби.

Щодо аргументів відповідача про не надання рішення суду про визначення місця проживання дітей з батьком, то суд вказує, що відсутність такого не є підставою для відмови у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби, адже як зазначено військовослужбовець звільняється із служби у разі перебування на утриманні у нього трьох і більше дітей віком до 18 років, та відсутність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Суд зауважує, що чинним законодавством не визначено чіткого переліку документів, які має надати військовослужбовець в підтвердження факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років. З вказаного слідує, що в підтвердження даного факту можуть бути надані будь-які докази, які підтверджують відповідні обставини.

Згідно з абзацом другим пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

При цьому, здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано рапорт на звільнення з військової служби в рапорті зазначено відомості щодо підстав звільнення з військової служби та додані документи на підтвердження факту перебування на утриманні у позивача трьох неповнолітніх дітей, щоб могло бути підставою звільнення позивача з військової служби на підставі положень абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а відтак відмова відповідача у звільнені ОСОБА_1 з військової служби під час воєнного стану за сімейними обставинами за його рапортом є протиправною.

Надаючи оцінку вимозі про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі положень абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» суд зважає на наступне.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення статті 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі "Гурепка проти України" (Оигерка V. Пкгаіпе), заява №61406/00, п.59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі "Кудла проти Польщі" (Кікіїа V. Роїапсі), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України" (Сгатацау. Икгаіпе), заява №20390/07).

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.

Судом встановлено, що підстави, покладені в основу оскаржуваного рішення, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наданими позивачем доказами, відтак з метою повного захисту прав позивача наявні підстави для задоволення вимоги зобов`язального характеру.

Згідно з частиною 1 та 2 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

З огляду на викладене вище та встановлені обставини справи суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Військової части НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі рапорту від 08.05.2025 відповідно до положень абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі положень абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Рішення суду складено 18.09.2025.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна