Справа № 140/3604/25
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року ЛуцькСправа № 140/3604/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправними дій щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року, з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року, з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року; скасування рішення про відмову в призначені пенсії за віком від 13 лютого 2025 року №21; зобов`язання призначити пенсію за віком з моменту настання пенсійного віку, тобто з 21 січня 2025 року, врахувавши до страхового стажу періоди її роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року, з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року, з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року.

В обґрунтування позову позивач вказала, що звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) із заявою про призначення пенсії за віком. За результатом розгляду заяви рішенням ГУ ПФУ у Волинській області було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, зазначено, що страховий стаж складає 24 роки 10 місяців 20 днів. До страхового стажу не зараховано: період роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року згідно з довідкою від 01 вересня 2022 року №390а-302/01-25, оскільки прізвище, ім`я, по батькові вказано скорочено, період роботи з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року відповідно до записів трудової книжки неповністю зазначено дату звільнення, період навчання з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року, оскільки перетинається з періодом роботи, а також період здійснення підприємницької діяльності з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року.

Позивач вважає рішення ГУ ПФУ у Волинській області протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначила, що спірний період її роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року підтверджено записами трудової книжки, архівною довідкою від 01 вересня 2022 року №391/а-301/01-25. Та обставина, що її прізвище, ім`я та по батькові зазначено повністю на російській мові, із зазначенням дошлюбного прізвища з ініціалами та із зазначенням прізвища після реєстрації шлюбу, не може слугувати підставою для неврахування такого періоду роботу до страхового стажу. Щодо періоду з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року вказала, що не зазначення повної дати звільнення в трудовій книжці не є її виною, а тому вона не може відповідати за правильність та повноту заповнення трудової книжки. У період з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року навчалася в Бердянському державному педагогічному інституті, на заочній формі, що підтверджено дипломом НОМЕР_1 . З 16 грудня 1996 року й по теперішній час позивач є фізичною особою-підприємцем, у період з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2000 року застосовувала загальну систему оподаткування, з 01 січня 2001 року застосовує спрощену систему оподаткування.

З урахуванням наведеного позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.43-46) у задоволенні позовних вимог просив відмовити. В обґрунтування цієї позиції вказав, що 06 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області (за місцем свого проживання) із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-IV). Засобами програмного забезпечення ГУ ПФУ у Волинській області було визначене уповноваженим органом на розгляд вказаної заяви. У зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи прийнято рішення від 13 лютого 2025 року №21 про відмову у призначенні пенсії за віком. Дослідивши подану позивачем трудову книжку НОМЕР_2 від 25 липня 1983 року встановлено, що в період роботи з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року, запис про звільнення здійснений некоректно не вказана дата та місяць звільнення; період роботи з 01 вересня 1987 року по 31 грудня 1991 року позивач підтвердила довідкою виданою 01 вересня 2022 року Софіївським трудовим архівом Софіївської селищної ради Дніпропетровської області, проте у довідці №390/а-302/01-25 прізвище, ім`я, по батькові вказані неповністю (в скороченому варіанті). У зв`язку з порушенням порядку ведення трудових книжок та порядку видання довідок на підтвердження періоду роботи, названі періоди роботи не зараховані до страхового стажу. Період навчання в Бердянському державному педагогічному інституті (диплом НОМЕР_1 ) з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року перетинається з періодом роботи за записами трудової книжки НОМЕР_2 , у зв`язку з цим вказаний період не зарахований до страхового стажу. На підтвердження здійснення підприємницької діяльності у період з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року позивачем не надано документів, а тому вказаний період не зарахований до страхового стажу.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06 лютого 2025 року звернулася до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком, подавши документи згідно з переліком, зазначеним у розписці-повідомленні (а.с.57-58).

За принципом екстериторіальності така заява розглядалася ГУ ПФУ у Волинській області, рішенням якого від 13 лютого 2025 року №21 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с. 23-24).

Зі змісту вказаного рішення слідує, що заявник підприємець, страховий стаж становить 24 роки 10 місяців 20 днів, стаж для розрахунку права 27 років 1 місяць 9 днів. До страхового стажу згідно з наданих документів не враховано періоди роботи відповідно до довідки від 01 вересня 2022 року №390а-302/01-25 з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, оскільки прізвище, ім`я та по батькові вказано скорочено; період роботи згідно з трудової книжки з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року, оскільки неповністю зазначено дату звільнення. Період навчання з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року, оскільки перетинається з періодом роботи. Рекомендовано долучити уточнюючу довідку з вказаною формою навчання.

Період здійснення підприємницької діяльності з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року підтверджується: на загальній системі оподаткування: - індивідуальними відомостями про застраховану особу; - документами про сплату страхових внесків: платіжні доручення, квитанції установ банків, документи, що підтверджують поштовий переказ, довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків; на спрощеній системі оподаткування: - індивідуальними відомостями про застраховану особу; - свідоцтвом про сплату єдиного податку (до 01 січня 2004 року); - спеціальним торговим патентом (до 01 січня 2004 року); - патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян (до 01 січня 2004 року); - документами про сплату єдиного податку (платіжні доручення, квитанції установ банків, документи, що підтверджують поштовий переказ, довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків); - довідками про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.

Позивач не погоджується з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, вважає його протиправним, а тому звернулася до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України громадянам гарантоване право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Законом України, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон №1058-IV.

Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону №1058-ІV установлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначається, зокрема, пенсія за віком.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

За обставин цієї справи спірним є питання про зарахування позивачу до стажу роботи періодів трудової діяльності до набрання чинності Законом №1058-IV.

За приписами частини першої статті 56 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеній нормі Закону №1788-XII відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637). Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (абзац другий пункту 1, пункт 2 Порядку №637).

Згідно з частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж (за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування), є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.

При цьому, суд звертає увагу, що чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05 грудня 2019 року у справі №235/805/17, від 06 грудня 2019 року у справі №663/686/16-а, від 06 грудня 2019 року у справі №500/1561/17, від 05 грудня 2019 року у справі №242/2536/16-а.

За обставин цієї справи відповідач не зарахував до страхового стажу позивача період її роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, оскільки у архівній довідці від 01 вересня 2022 року №390а-302/01-25 прізвище, ім`я та по батькові вказано скорочено, період з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року оскільки неповністю зазначено дату звільнення.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 (а.с.8-9) слідує, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище позивача ОСОБА_2 ), зокрема: 01 серпня 1985 року прийнята на посаду вихователя Ізлучистського дитячого садка (запис №6, наказ №45 від 01 серпня 1985 року); 20 квітня 1987 року переведена з Ізлучистського дитячого садка в колгоспний дитячий садок Малятко (запис №7, наказ від 20 квітня 1987 року); 21 квітня 1987 року прийнята на роботу в дитячий садок Малятко колгоспу ім. Жданова вихователем по переводу (запис №8, наказ від 23 травня 1987 року)); 10 грудня 1993 року колгосп Україна перейменований в колективне сільськогосподарське підприємство Україна (запис №9, протокол загальних зборів №2 від 10 грудня 1993 року); 1997 звільнена за власним бажанням у зв`язку з реструктуризацією КСП Україна (наказ №2 від 20 лютого 1997 року); 21 лютого 1997 року прийнята на роботу в сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Україна (наказ №2 від 21 лютого 1997 року); 14 травня 1997 року звільнена з роботи за власним бажанням (наказ №4 від 14 травня 1997 року).

При цьому слід зауважити, що записи не містять в собі виправлень, здійснені у послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис.

Отже, трудовою книжкою серії НОМЕР_2 підтверджується факт роботи позивача у спірний період з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року в дитячому садочку Малятко колгоспу ім. Жданова.

З архівної довідки від 01 вересня 2022 року №390а-302/01-25, виданої Софіївським трудовим архівом Софіївської селищної ради Дніпропетровської області, слідує, що в документах архівного фонду колгоспу імені Жданова, колгоспу Україна, КСП Україна та СТОВ Україна у розрахунково-платіжних відомостях колгоспників з нарахування заробітної плати за 1987-1995 роки занчиться : в 1987-1988 роках ОСОБА_3 , в 1989-1990 роках ОСОБА_3 , в 1991-1995 роках ОСОБА_3 . В розрахунково-платіжних відомостях за 1991,1994-1995 роки ОСОБА_3 значиться, але вихододні не вказані. Тут же зазначено, що запис в лапках відповідає написанню у документах російською мовою, скорочення не розшифровані.

Обґрунтовуючи відмову у зарахуванні періоду роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року до страхового стажу, відповідач зазначив, що в архівній довідці від 01 вересня 2022 року №390а-302/01-25 прізвище, ім`я та по батькові вказано скорочено.

Варто зауважити, що архівна довідка від 01 вересня 2022 року №390а-302/01-25, видана ОСОБА_1 , стосується періодів роботи за 1987-1995 роки, її зміст узгоджується з даними трудової книжки позивача.

Суд звертає увагу, що невиконання іншими особами своїх зобов`язань, в тому числі щодо не правильного ведення роботодавцем трудових книжок та зазначення у відповідних документах прізвища, імені та по батькові скорочено замість повного, не повинно мати негативних наслідків для позивача та відповідно бути підставою для не зарахування пенсійним органом періоду роботи до страхового стажу.

Суд повторює, що записами трудової книжки серії НОМЕР_2 підтверджується трудова діяльність ОСОБА_1 (з урахуванням написання російською мовою), зокрема й за спірний період роботи в дитячому садочку Малятко колгоспу ім. Жданова. Крім того матеріали справи також містять архівну довідку від 29 серпня 2022 року №138/А-122/01-36 (надавалась і до заяви про призначення пенсії), з якої вбачається, що в документах архівного фонду колгоспу ім. Жданова є відомості про прийняття на роботу в дитячий садок ОСОБА_3 (так у документі) (протокол засідання правління колгоспу ім. Жданова №7 від 23 травня 1987 року). Текст у лапках цитується з оригіналу документа російською мовою (а.с.53).

Щодо доводів відповідача про неможливість зарахування до страхового стажу позивача періоду її роботи з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року згідно з трудовою книжкою, суд зазначає наступне.

Порядок ведення трудових книжок законодавчо визначений. На момент внесення записів №9, 10 у трудову книжку позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року №110, у якій вказано, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 2.2-2.4 Інструкції №58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття роботу.

До трудової книжки вносяться, зокрема: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується 05 січня 1993 року.

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 2.15 Інструкції №58 визначено, що якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то, а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.

Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер (пункт 2.26 Інструкції №58).

З копії трудової книжки позивача НОМЕР_2 судом встановлено, що у спірний період позивач продовжувала працювати на займаній посаді; 10 грудня 1993 року колгосп Україна перейменований в колективне сільськогосподарське підприємство Україна; на підставі наказу №2 від 20 лютого 1997 року внесено запис про звільнення за власним бажанням у зв`язку з реструктуризацією КСП Україна. Суд зазначає, що такий запис (графа 2, зазначено лише рік звільнення 1997 рік) дійсно не містить дати та місяця звільнення позивача.

Разом з тим відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством.

Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Таким чином, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

За висновком Верховного Суду у постанові від 06 березня 2018 року у справі №754/14989/15-а не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.

Отже, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Відтак, вказані посилання відповідача є недостатніми для відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу, а тому спірний період з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо зарахування до страхового стажу періоду навчання з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року суд зазначає наступне.

Відповідно до диплому НОМЕР_1 з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року (а.с.10 зворот) ОСОБА_1 навчалася в Бердянському державному педагогічному інституті за спеціальністю педагогіка і психологія (дошкільна). Рішенням Державної екзаменаційної комісії від 16 червня 1992 року позивачу присвоєно кваліфікацію викладач дошкільної педагогіки і психології, методист по шкільному вихованню. Листом Бердянського державного педагогічного університету від 07 квітня 2025 року №63-06/261 підтверджено, що форма навчання була заочною.

З розрахунку форми РС-право за заявою від 06 лютого 2025 року (а.с. 25), до страхового стажу позивача зараховано періоди її трудової діяльності, зокрема з 01 серпня 1985 року по 20 квітня 1987 року та з 01 січня 1992 року та з 31 грудня 1992 року. З урахуванням висновків суду про протиправність відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, то період з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року додатковому зарахуванню не підлягає, оскільки перетинається із зарахованими періодами трудової діяльності позивача.

Щодо незарахування відповідачем до страхового стажу періоду підприємницької діяльності з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом б статті 3 Закону №1788-XII право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом: особи, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності фізичної особи та виключно її праці, - за умови сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України.

У законодавстві, що діяло до 01 січня 2004 року до страхового стажу може були зараховано період здійснення підприємницької діяльності, проте зарахування підприємницької діяльності до страхового стажу залежить від того, яку систему оподаткування використовував приватний підприємець і яким чином сплачував страхові внески: у складі фіксованого податку, плати за патент, єдиного податку (при спрощеній системі оподаткування) або як збір на загальнообов`язкове пенсійне страхування (на загальній системі оподаткування). Відповідно до цього законодавець визначав перелік документів, які підтверджують зарахування стажу у певні періоди.

Відповідно до пункту 3-1 Розділу XV Закону №1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: 1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Відповідно до пункту 4 Порядку №637 (в редакції на дату призначення пенсії позивачу) періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).

Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року №8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.

З огляду на вказане до страхового стажу включаються період здійснення особою підприємницької діяльності, за певних умов, а саме:

- до 01 травня 1993 року час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків;

- з 01 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців при підтвердженні цього статусу довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності та застосування спрощеної системи оподаткування чи сплати фіксованого податку, або спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, або довідкою, виданою податковою інспекцією про перебування особи на обліку як суб`єкта підприємницької діяльності із зазначенням системи оподаткування та інформації про сплату податку; тобто особа має підтвердити статус підприємця і обрану систему обліку і звітності (через сплату єдиного податку, фіксованого податку), або сплату страхових внесків;

- з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК);

- з 01 травня 1993 для осіб, які обрали загальний спосіб оподаткування, період провадження підприємницької діяльності до 01 липня 2000 зараховується до страхового стажу за умови надання особою документів про сплату страхових внесків, а з 01 липня 2000 року періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням загальної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 з 23 вересня 1994 року перебуває на податковому обліку як фізична особа-підприємець (а.с.19). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00№377099 (а.с.20) 16 грудня 1996 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №0000095 про проведення державної реєстрації фізичної особи підприємця.

Відповідно до правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 жовтня 2018 року у справі №643/20104/15-а, де суд констатував, що належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 року довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 року довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Як слідує з листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (а.с.19) згідно з інформаційних баз даних, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 23 вересня 1994 року по 31 грудня 2000 року застосовувала загальну систему оподаткування, обліку та звітності; з 01 січня 2001 року по теперішній час застосовує спрощену систему оподаткування, обліку та звітності.

Вказаний лист Головного управління ДПС у Дніпропетровській області не містить жодної інформації стосовно сплати позивачем єдиного податку або страхових внесків у спірний період.

Водночас в матеріалах справи наявний лист ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 15 квітня 2025 року №0400-01504-8/73574 (виданий пізніше у часі, ніж оскаржуване рішення, а.с. 41зворот-42), з якого вбачається, що надати довідку та підтвердити сплату ОСОБА_1 страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року не є можливим, оскільки термін зберігання банківських документів (актів, довідок, платіжних реєстрів, доручень) про надходження усіх видів податків у державний бюджет становить 3 роки.

Суд зазначає, що перевірка рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень здійснюється адміністративним судом ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності). У відзиві на позов ГУ ПФУ у Волинській області звертало увагу, що позивачем на підтвердження здійснення підприємницької діяльності у період з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року не надано жодних документів.

Однак, в контексті обставин цієї справи та доводів відповідача, покладених ним в основу свого рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, суд враховує й те, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-IV органи пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Згідно з частиною першою статті 64 Закону України №1058-IV виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право: отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, що спрямовані на отримання будь-яких додаткових документів щодо підтвердження спірного стажу позивача.

На переконання суду, позивач не має відповідати за незбереження органами Пенсійного Фонду документів про нарахування страхових внесків/збору на загальнообов`язкове державне страхування.

Таким чином, з огляду на наведені положення законодавства і встановлені обставини справи, суд зазначає, що до страхового стажу ОСОБА_1 підлягає зарахуванню період підприємницької діяльності.

Разом з тим, враховуючи ту обставину, що у межах спірного періоду позивач була працевлаштована і такий період частково збігається з періодом здійснення підприємницької діяльності, який вона просить зарахувати до страхового стажу, то суд вважає, що у даному випадку, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, у випадку, коли законом встановлені повноваження суб`єкта владних повноважень в імперативній формі, суд зобов`язує його прийняти конкретне рішення чи вчинити конкретну дію. Натомість, у випадку, коли суб`єкт наділений певними дискреційними повноваженнями, суд повинен вказати на виявлені порушення при здійсненні таких повноважень та зазначити норму закону, яку суб`єкт владних повноважень (відповідач) повинен застосувати при вчиненні дій (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

З аналізу норм КАС України слідує, що завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 вересня 2019 року у справі №818/985/18 та від 26 грудня 2019 року у справі №810/637/18.

Суд зауважує, що призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії в силу Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії за віком.

При цьому, суд не обраховує дійсний страховий стаж позивача та не може перебирати на себе повноваження чи компетенцію суб`єктів владних повноважень щодо встановлення наявності чи відсутності права на призначення пенсії.

Отже, суд приходить до переконливого висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України після зарахування спірних періодів повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 06 лютого 2025 року, з урахуванням висновків суду.

При цьому, суд не має підстав робити висновок про те, що при обчисленні стажу, що дає право на пенсію за віком з врахуванням висновків суду, викладених у цій справі, та за наявності підстав для призначення пенсії, територіальне управління Пенсійного фонду України порушуватиме права позивача, не призначаючи, чи не виплачуючи таку пенсію.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на безпідставність неврахування відповідачем до страхового стажу позивача періодів роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року, виходячи із наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, з метою належного захисту прав позивача у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 13 лютого 2025 року №21, зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06 лютого 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду та про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною першою 139 КАС України обумовлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач просила стягнути з відповідача понесені витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу.

За приписами частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Така ж правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справах №640/3098/20 та №160/6762/21, від 18 серпня 2022 року у справі №540/2307/21.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір-доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо є неспівмірним (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2022 року у справі №520/6658/21).

Для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії таких документів: договору про надання правничої допомоги від 05 березня 2025 року №05/03/25-2, укладеного між адвокатським об`єднанням Приват юрист та ОСОБА_1 (а.с.26), актом прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №05/03/25-2 від 05 березня 2025 року (а.с.28), квитанцію від 02 квітня 2025 року №01 на суму 10000,00 грн (а.с.29).

Пунктом 3.1 вказаного договору визначено, що клієнт сплачує адвокатському об`єднанню гонорар, остаточний розмір якого та порядок оплати встановлюється згідно акту приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до акта прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №05/03/25-2 від 05 березня 2025 року сторони домовились, що вартість послуг за даним договором становить 10000,00 грн. Сторони погодили надання та оплату таких юридичних послуг: підготовка та подання до Волинського окружного адміністративного суду адміністративного позову про визнання бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії (визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Львівській області за №21 від 13 лютого 2025 року, щодо відмови в призначенні пенсії 4 год/2500,00 грн 10000,00 грн.

Відповідач заперечив щодо заявленого розміру витрат за надання професійної правничої допомоги.

Враховуючи складність справи (є справою незначної складності та її розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження), часткове задоволення позову, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості їх складу та розумного розміру, справедливо буде відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, виходячи із принципів обґрунтованості їх розміру, суд дійшов висновку відшкодування позивачу 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач сплатила судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 02 квітня 2025 року №1Е6Y-LLZQ-R68E (а.с.6)

З огляду на часткове задоволення позову на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судові витрати у сумі 2650,60 грн (2000,00 грн - витрати на правничу допомогу, 650,60 грн витрати зі сплати судового збору).

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 6, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 13 лютого 2025 року №21.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року та повторно розглянути заяву від 06 лютого 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області судові витрати у сумі 2650,60 грн грн (дві тисячі шістсот п`ятдесят грн 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк