Справа № 320/17482/24
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо незарахування до стажу роботи на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, роботи у період з 15.09.1998 по 24.12.2002 на посадах помічника голови Вищої ради юстиції та головного радника - керівника служби голови Вищої ради юстиції, тобто 3 років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді;

- визнати протиправними дії відповідача щодо призначення і виплати позивачу як судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 54% від суддівської винагороди працюючого судді;

- зобов`язати відповідача зарахувати до суддівського стажу при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачу період роботи з 15.09.1998 по 24.12.2001 на посадах помічника голови Вищої ради юстиції та головного радника - керівника служби голови Вищої ради юстиції, тобто 3 років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу, починаючи з 14.02.2024, щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 60 % від суддівської винагороди, яка враховується при визначенні щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, та здійснити виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням фактично виплачених сум.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування ОСОБА_3 до стажу роботи на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_3 до стажу роботи судді, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі (2 роки 4 місяці 25 днів); визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо призначення і виплати ОСОБА_3 як судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 54% від суддівської винагороди працюючого судді; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_3 перерахунок та виплату з 14.02.2024 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі (2 роки 4 місяці 25 днів), та з урахуванням виплачених сум; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням ОСОБА_2 та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулись із апеляційними скаргами, в яких позивач просить оскаржуване рішення змінити, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції: «визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування ОСОБА_3 загального стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у розмірі 25 років 01 місяць 26 днів (тобто повних 25 років), з яких 19 років 9 місяців - стаж роботи на посаді судді, 2 роки 4 місяці 25 днів - половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, 3 роки - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, та призначення і виплати ОСОБА_3 як судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 54 % від суддівської винагороди працюючого судді. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві визначити ОСОБА_3 загальний стаж роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 25 років 01 місяць 26 днів (тобто повних 25 років), з яких 19 років 9 місяців - стаж роботи на посаді судді, 2 роки 4 місяці 25 днів - половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, 3 роки - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_3 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із повних 25 років стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у розмірі 60 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 14.02.2024 та здійснити виплату з урахуванням раніше виплачених сум»; відповідач просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вищої ради правосуддя від 13.02.2024 №408/0/15-24 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України від 15.02.2024 №7-к позивача відраховано зі штату Вищого адміністративного суду України 13.02.2024 у зв`язку з прийняттям Вищою радою правосуддя рішення від 13.02.2024 №408/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку».

З розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання вбачається, що загальний стаж судді позивача складає 25 років 01 місяць 26 днів та до нього включено стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді з 15.09.1998 по 14.09.2001 (03 роки 00 місяців 00 днів).

Позивачу з 14.02.2024 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 54% суддівської винагороди за стаж роботи на посаді судді 22 роки 0 місяців 17 днів.

Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 17.04.2024 №15271-14438/І-02/8-2600/24 за результатами звернення позивача повідомлено, що її стаж роботи на посаді судді розрахований відповідно до статті 137 Закону №1402 та становить 22 роки 17 днів, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 54%.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивачу зараховано 3 роки 0 місяців 0 днів за період з 15.09.1998 по 14.09.2001, тобто період, який вона просить зарахувати до спеціального стажу судді, то позовні вимоги в цій частині є безпідставними. В той же час, незарахованим до спеціального стажу судді, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, є половина строку навчання, який позивач помилково вважає зарахованим до спеціального стажу судді. З огляду на вказане, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача зарахувати позивачу до стажу роботи судді, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі (2 роки 4 місяці 25 днів). Викладене свідчить про протиправність дій відповідача щодо призначення і виплати позивачу як судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 54% від суддівської винагороди працюючого судді, з огляду на що, необхідно зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату з 14.02.2024 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням вказаного спеціального стажу та з урахуванням виплачених сум. Інші позовні вимоги задоволенню не підлягають як передчасні та/або необґрунтовані.

Позивач у своїй скарзі зазначає, що при розгляді даної справи судом першої інстанції не було надано належної оцінки обставинам справи та вважає, що має право на зарахування ОСОБА_3 загального стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у розмірі 25 років 01 місяць 26 днів, з яких 19 років 9 місяців - стаж роботи на посаді судді, 2 роки 4 місяці 25 днів - половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, 3 роки - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, та призначення і виплати ОСОБА_3 як судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 60 % від суддівської винагороди працюючого судді.

Апелянт у своїй скарзі в цілому зазначає, що Законом №1402 не передбачено зарахування стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якої визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, саме до стажу роботи на посаді судді.

Колегія суддів частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта-відповідача безпідставними, а доводи апелянта-позивача частково обґрунтованими, враховуючи наступне.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються: судоустрій, судочинство, статус суддів.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, на час виходу у відставку та призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання був чинним Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ (далі по тексту - Закон України № 1402-VІІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Закону України № 1402-VІІІ до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

- судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

- члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

- судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Разом з тим, частиною 2 цієї статті прямо передбачено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2019 у справі № 9901/805/18 зазначила, що частину другу статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка діє з 05.08.2018) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагається законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.

Необхідність зарахування до суддівського стажу, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, підтверджується також постановами Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 9901/537/19, від 17.09.2020 у справі № 9901/302/19 та постановою Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 560/499/19.

Станом на дату призначення позивача на посаду судді чинним був Закон України від 15.12.1992 №2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі по тексту - Закон №2862).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №2862 на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Тобто, до стажу роботи на посаді судді зараховується також стаж роботи в галузі права не менш як три роки з моменту набуття вищої юридичної освіти.

Відповідно до диплому серії НОМЕР_1 від 20.06.1998 позивач закінчила у 1998 році Київський університет імені Тараса Шевченка і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію спеціаліста права.

Згідно записів у трудовій книжці позивач з 07.09.1998 призначена на посаду помічника голови Вищої Ради юстиції; з 21.07.1999 призначена на посаду головного радника - керівника служби Голови Вищої ради юстиції; з 16.03.2000 переведена на посаду помічника голови Вищої ради юстиції; 22.06.2000 призначена на посаду радника голови Вищої ради юстиції; 25.12.2001 призначена на посаду провідного спеціаліста контрольно-аналітичного відділу; 02.07.2002 звільнена з займаної посади за переведенням до Верховної Ради України

З рішення Вищої ради правосуддя від 13.02.2024 №408/0/15-24 вбачається наявність підстав для зарахування до стажу роботи на посаді судді стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Згідно з правовою позицією, яка неодноразово висловлювалась Верховним Судом (постанови від 06.03.2018 у справі № 308/6953/17, від 31.10.2019 у справі № 766/17221/16-а, від 19.06.2018 у справі № 243/4448/17, від 11.09.2018 у справі № 428/4671/17, від 01.10.2018 у справі № 541/503/17, від 17.10.2018 у справі № 140/263/17, від 23.10.2018 у справі № 686/10100/15-а, від 30.01.2020 у справі № 592/3694/17, від 23.06.2022 у справі № 420/1987/21, від 08.09.2022 у справі № 380/10696/21), стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що підлягає зарахуванню ОСОБА_3 до загального стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді з 15.09.1998 по 14.09.2001 (03 роки 00 місяців 00 днів).

При цьому, висновки суду першої інстанції про те, що позивачу вже зараховано 3 роки 0 місяців 0 днів за період з 15.09.1998 по 14.09.2001 колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане не підтверджується відповідними доказами щодо такого обрахунку та заперечується самим відповідачем, у оскарженій відмові, відзиві та апеляційній скарзі.

Щодо зарахування до спеціального стажу судді, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці половини строку навчання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз. 4 п. 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

У контексті позиції пенсійного органу щодо неврахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, необхідно звернути увагу на висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 19 червня 2018 року у справі №243/4458/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 521/2593/17, від 05 грудня 2019 року у справі № 592/2737/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 592/5433/17, від 24 березня 2020 року у справі № 559/512/17 та від 29 квітня 2020 року у справі №426/12415/16-а.

У вищевказаних постановах Верховного Суду зазначено, що положеннями Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» були внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, п. 34 «Прикінцевих та перехідних положень» доповнено абз. 4 такого змісту: «Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)».

Зазначена норма пов`язує визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи на посаді судді, із часом призначення чи обрання суддею, на чому також акцентовано увагу у постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 243/4458/17.

Відповідні правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів», який діяв станом на день призначення позивача на посаду судді.

Відповідно до ч. 1 статті 43 Закону «Про статус суддів» кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», чинного на день призначення позивача на посаду судді, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

З рішення Вищої ради правосуддя від 13.02.2024 №408/0/15-24 вбачається про наявність підстав для зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання позивача за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі (2 роки 4 місяці 25 днів).

З наданого позивачу головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання вбачається, що загальний стаж судді позивача складає 25 років 01 місяць 26 днів та до нього включено половину строку навчання позивача за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі (2 роки 4 місяці 25 днів).

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що підлягає зарахуванню ОСОБА_3 до загального стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половина строку навчання позивача за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі (2 роки 4 місяці 25 днів).

Зазначене, крім іншого, прямо передбачено в обов`язковій для врахування постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 420/1987/21.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування ОСОБА_3 загального стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у розмірі 25 років 01 місяць 26 днів, з яких 19 років 9 місяців - стаж роботи на посаді судді, 2 роки 4 місяці 25 днів - половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, 3 роки - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, у зв`язку із чим необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві визначити ОСОБА_3 загальний стаж роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 25 років 01 місяць 26 днів (тобто повних 25 років), з яких 19 років 9 місяців - стаж роботи на посаді судді, 2 роки 4 місяці 25 днів - половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, 3 роки - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.

Згідно зі статтею 142 Закону №1402-VІІІ, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді (частина третя).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон Про статус суддів від 10.07.1998, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Так, згідно з пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу вказаних норм статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.06.2015 у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

При цьому, враховуючи протиправні дії відповідача щодо незарахування ОСОБА_3 загального стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у розмірі 25 років 01 місяць 26 днів, то підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо призначення і виплати позивачу як судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 54% від суддівської винагороди працюючого судді та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату з 14.02.2024 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із повних 25 років стажу роботи на посаді судді, та з урахуванням виплачених сум.

В той же час, позовні вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу з 14.02.2024 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 60 % від суддівської винагороди, яка враховується при визначенні щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, та здійснити виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не підлягають задоволенню як такі, що заявлені передчасно, оскільки відповідач ще не ухвалював рішення щодо перерахунку призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого перерахунку є порушені.

З огляду на те, що судом першої інстанції не повно було встановлено періоди роботи позивача, які зараховані та/або підлягають заразуванню відповідачем до загального стажу роботи на посаді судді, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача в цій частині підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції у даній справі від 13.02.2025 зміні в мотивувальній та резолютивній частинах, шляхом викладення абзаців 2, 3, 4, 5 резолютивної частини рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 в наступній редакції:

«Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування ОСОБА_3 загального стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у розмірі 25 років 01 місяць 26 днів, з яких 19 років 9 місяців - стаж роботи на посаді судді, 2 роки 4 місяці 25 днів - половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, 3 роки - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві визначити ОСОБА_3 загальний стаж роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 25 років 01 місяць 26 днів, з яких 19 років 9 місяців - стаж роботи на посаді судді, 2 роки 4 місяці 25 днів - половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, 3 роки - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення і виплати ОСОБА_3 як судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 54 % від суддівської винагороди працюючого судді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_3 перерахунок та виплату з 14.02.2024 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із повних 25 років стажу роботи на посаді судді, з урахуванням раніше виплачених сум».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

ОСОБА_2 , на відміну від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, надала до суду докази, що частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 316, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, а апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, а також змінити рішення суду першої інстанції з викладених вище підстав, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи і частково порушено норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 змінити в мотивувальній та резолютивній частинах, виклавши абзаци 2, 3, 4, 5 його резолютивної частини в наступній редакції:

«Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування ОСОБА_3 загального стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у розмірі 25 років 01 місяць 26 днів, з яких 19 років 9 місяців - стаж роботи на посаді судді, 2 роки 4 місяці 25 днів - половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, 3 роки - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві визначити ОСОБА_3 загальний стаж роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 25 років 01 місяць 26 днів, з яких 19 років 9 місяців - стаж роботи на посаді судді, 2 роки 4 місяці 25 днів - половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, 3 роки - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення і виплати ОСОБА_3 як судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 54 % від суддівської винагороди працюючого судді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_3 перерахунок та виплату з 14.02.2024 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із повних 25 років стажу роботи на посаді судді, з урахуванням раніше виплачених сум».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кобаль М.І.