Справа № 640/4598/22
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

17 вересня 2025 рокум. ДніпроСправа № 640/4598/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі відповідач), в якому позивач просить зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини виконати певні дії, а саме на підставі частини другої статті 150 Конституції України, статті 52 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» направити подання до Конституційного Суду України про відповідність Конституції України пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975:

«3. Днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що статтею 101 Конституції України та статтею 1 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (далі - Закон) визначено, що Уповноважений здійснює контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції.

Основні категорії прав та принципи, які захищає Уповноважений: права військовослужбовців, поліцейських, пенсіонерів з числа осіб, звільнених з військової служби, ветеранів та членів їх сімей. Тому, у разі виявлення порушення вищенаведених або інших прав, визначених Конституцією України, виникає прецедент для звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Позивач зазначив, що найбільший правозахисний потенціал Уповноваженого міститься в його праві звертатися до суду із заявою про захист прав і свобод осіб, які через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність не можуть цього зробити самостійно, а також особисто або через свого представника брати участь у судовому процесі.

Позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни з обмеженням руху на одну ногу.

У разі порушення строків розгляду звернення Уповноваженим, неприйняття відповідних рішень щодо звернення, невмотивованій відмові у розгляді звернення, позивач має право оскаржити бездіяльність Уповноваженого у суді відповідно до чинного законодавства України.

Надані відповідачем письмові докази свідчать про те, що питання, порушене у зверненні позивача, залишилось невирішеним по суті, відмова невмотивована як це передбачено законом, а відтак, підстав, визначених національним законодавством, для відмови у поданні питання про відповідність Конституції України постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Постанова № 975), а саме щодо пункту 3: «3. Днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності», не існує.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Позивач зазначає, що про вмотивовану відмову говорити не має підстав, оскільки вмотивована відмова повинна бути тільки з посиланням на законодавство та в межах законодавства.

У відповіді Уповноваженого від 1 жовтня 2021 року № 29205.4/Ч -16742.3/21/Х31.2:

1) сторінка 1, абзац третій таким чином з огляду на відсутність правових підстав неконституційності оспорюваного положення Постанови № 975, підстав для підготовки відповідного конституційного подання наразі немає.

Позивач зазначає, що відповідач взяв на себе функції Конституційного Суду України і виносить рішення чи відповідає постанова Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, а саме пункт 3 «3. Днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності», Конституції України;

2) в останньому абзаці стверджується, що позивач може особисто звернутись до Конституційного Суду України, а секретаріат Конституційного Суду України наголошує (ще й підкреслив) аркуш 2, абзац третій відповіді від 9 червня 2021 року № 004-018-18/1939, що Конституційний Суд України розглядає питання щодо відповідності Конституції України актів Кабінету Міністрів України лише за конституційним поданням суб`єктів, зокрема визначених частиною другою статті 150 Конституції України, а саме Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

На чергове звернення позивача надано відповідь щодо надіслання до Міністерства оборони України стосовно надання ним своєї позиції щодо ознак неконституційності пункту 3 Постанови № 975.

Надійшла відповідь від 1 грудня 2021 року № Ч-19575.3/21/10174.9 аркуш 1, абзац другий, що Мін`юст перевіряє акти Кабінетів Міністрів України на відповідність Конституції України і тому вони не можуть бути визнанні не конституційними.

На такий правовий нігілізм позивач надав частку постанов Кабінету Міністрів України, які були визнання неконституційними.

Позивач отримав відповідь від відповідача від 21 січня 2022 року № 2309.4/Ч-156.3/22/Х31.2, у якій в абзаці третьому зазначено, що у зверненні від 30 грудня 2021 року позивачем не наводиться жодних додаткових аргументів.

З такою позицією відповідача позивач не може погодитися та просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі; визначено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 12-14).

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини адміністративний позов не визнав, про що до Окружного адміністративного суду міста Києва подав відзив на позовну заяву від 25 травня 2022 року № 7608.2/3433/1/22/22/40, який зареєстровано в суді 27 травня 2022 року за № 03-14/38572/22 (арк. спр. 16-25).

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що статтею 101 Конституції України передбачено, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений.

Відповідно до абзацу першого пункту 3 частини першої статті 13 Закону України від 23 грудня 1997 року № 776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (далі - Закон № 776) Уповноважений має право звертатись до Конституційного Суду України з конституційним поданням, зокрема з питань відповідності Конституції України актів Кабінету Міністрів України. Конституційне подання Уповноваженого є актом реагування до вказаного Суду щодо порушень положень Конституції України, законів України, міжнародних договорів України стосовно прав і свобод людини і громадянина (частини перша та друга статті 15 Закону № 776). При цьому конституційне подання повинно відповідати вимогам, передбаченим частиною третьою статті 51 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136), згідно з положеннями якої у ньому має бути зазначено акт (його конкретні положення), що належить перевірити на відповідність Конституції України, та конкретні положення Конституції України, на відповідність яким належить перевірити акт (його окремі положення), а також обґрунтування тверджень щодо неконституційності акта (його окремих положень).

Позивач листом від 6 травня 2021 року звернувся до Уповноваженого, в якому порушив питання звернення до Конституційного Суду України з метою перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) окремих положень Постанови. Аргументуючи свою позицію, позивач у листі від 6 травня 2021 року зазначив, що окремі положення Постанови № 975 суперечать Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Також позивач зазначив, що положеннями Постанови № 975 порушено приписи статті 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Зазначене звернення позивача відповідачем розглянуто відповідно до вимог статей 15 та 20 Закону України «Про звернення громадян» та листом від 18 травня 2021 року № 14159.4/Ч-7998.3/21/X31.2 надано обґрунтовану відповідь.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 62 Закону № 2136 однією з підстав для відмови у відкритті конституційного провадження у справі є невідповідність конституційного подання чи конституційного звернення вимогам, передбаченим цим Законом.

Враховуючи, що у зверненні позивача від 6 травня 2021 року порушено питання щодо законності, що згідно зі статтями 150, 151 Конституції України не належить до повноважень Конституційного Суду України, та не наведено інших підстав для звернення до Конституційного Суду України з поданням, позивачу роз`яснено, що викладена ним аргументація не може вважатися належним правовим обґрунтуванням твердження про невідповідність положенням Конституції України оспорюваних норм в розумінні частини третьої статті 51 Закону № 2136.

Крім того, позивача повідомлено, що обґрунтовуючи неконституційність положень Постанови № 975 та посилаючись на статтю 22 Конституції України, ним не зазначено, яке саме його конституційне право було порушено внаслідок застосування цих положень, а також ким саме і коли. Враховуючи викладене, з огляду на відсутність правового обґрунтування неконституційності підготовки оспорюваного положення Постанови № 975, підстави для відповідного конституційного подання відсутні.

Не погоджуючись з такою відповіддю, позивач повторно звернувся до Уповноваженого листом від 16 червня 2021 року з тими ж самими вимогами, що й у листі від 6 травня 2021 року, додатково не зазначивши аргументи стосовно необхідності внесення конституційного подання Уповноваженого щодо конституційності окремих положень Постанови.

Отже, резюмує відповідач, відсутні підстави для перегляду питання щодо необхідності внесення конституційного подання Уповноваженого до Конституційного Суду України, про що відповідач повідомив позивача листом від 1 липня 2021 року № 18778.4/4- 10550.3/21/Х31.2.

Однак, позивач ще двічі звернувся до Уповноваженого з аналогічними листами від 17 вересня 2021 року та від 30 грудня 2021 року, отримавши відповіді листами від 1 жовтня 2021 року № 29205.4/Ч-16742.3/21/X31.2 та від 21 січня 2022 року № 2309.4/Ч-156.3/22/Х31.2.

Зазначеними листами позивача повідомлено про відсутність підстав для підготовки та направлення до Конституційного Суду України конституційного подання, оскільки позивачем не наведено аргументів для цього, та запропоновано надати додаткові матеріали та аргументи щодо підготовки конституційного подання на особистому прийомі представнику Уповноваженого з дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України.

Ураховуючи викладене, під час опрацювання звернень позивача та надання відповідей на них відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки дотримався вимог Законів України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», «Про звернення громадян» та «Про Конституційний Суд України», надавши заявнику обґрунтовані відповіді у межах компетенції та строку їх надання, а отже, позов не підлягає задоволенню.

Щодо відсутності порушеного права позивача, відповідач зазначив таке.

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку саме цього відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аргументуючи свою позицію щодо необхідності направлення подання до Конституційного Суду України, позивач цитує окремі положення оспорюваних норм Постанови № 975, посилаючись на статтю 22 Конституції України.

Проте, вказана аргументація не може вважатися належним правовим обґрунтуванням твердження про неконституційність в розумінні частини третьої статті 51 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Обґрунтовуючи неконституційність оспорюваних положень Постанови № 975 заявник не вказує, яке саме його конституційне право було порушено внаслідок правозастосування окремих положень означеної постанови, ким саме і коли.

Аналіз оспорюваної норми Постанови № 975 дає підстави стверджувати, що порушені заявником питання стосуються моменту виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги.

Оспорювані заявником положення Постанови № 975 щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги кореспондують з положеннями статей 16, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011), а саме: «Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втраті працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного відновлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Вказані статті Закону № 2011 були предметом розгляду Конституційного Суду України, за результатами якого ухвалено Рішення Конституційного Суду України від 6 квітня 2022 року № 1-р(II)/2022 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Конституційним Судом України зазначено, що установлення такого законодавчого обмеження є невиправданим з огляду також на те, що законодавець мав можливість обрати для досягнення цієї ж мети засіб, який менш обтяжливо зачіпав би сферу реалізації прав військовослужбовців на соціальний захист.

Аналіз Закону № 2011 свідчить про те, що неврегульованими є випадки пропуску такого строку з виключних підстав, визнання відповідними органами поважними причин його пропуску за наявності об`єктивно непереборних обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, на підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що встановлені оспорюваними приписами Закону № 2011 обмеження права на одноразову грошову допомогу не відповідають вимогам домірності.

Конституційний Суд України зазначає, що конституційний обов`язок держави щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців (статті 17, 46 Конституції України) є значущішим, ніж будь-які цілі, досягнення яких законодавець визначав як підставу для запровадження обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги працездатності у збільшеному розмірі при зміні групи інвалідності, збільшенні відсотка втрати часовими рамками.

Отже, установлені оспорюваними приписами Закону № 2011 обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років є невиправданими та такими, що непропорційно обмежують право на посилений соціальний захист військовослужбовців, гарантований частиною першою статті 46 Конституції України у взаємозв`язку з частиною п`ятою її статті 17.

Оспорювані приписи Закону № 2011, якими встановлено обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років, не узгоджуються з засадничими конституційними цінностями, зокрема такими, як принцип поваги до захисту прав людини, принцип верховенства права в аспекті домірності та вимог щодо соціального захисту військовослужбовців (статті 3, 8, 17, 46 Конституції України)».

Враховуючи викладене, порушені позивачем питання моменту виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги були предметом розгляду Конституційного Суду України, який пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), а отже, пункт 3 Постанови № 975 не перешкоджає позивачу отримати одноразову грошову допомогу в повному обсязі, та жодним чином не вливає на його права та обов`язки, що свідчить про відсутність порушеного права позивача та підстав для підготовки конституційного подання.

За відсутності реальних порушених прав та інтересів у адміністративного суду відсутня необхідність здійснення відновлення порушених прав та інтересів особи, яка звертається з відповідним позовом до суду.

З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Законом України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до положень абзаців другого-четвертого пункту 2 розділу ІІ Закону № 2825-IX до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту.

Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 152 та частини п`ятої статті 153 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», з метою відновлення належного доступу громадян та юридичних осіб до правосуддя у публічно-правових спорах, наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок № 399).

На виконання положень Закону № 2825-IX та відповідно до Порядку № 399 цю справу передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 24 липня 2025 року серед іншого прийнято адміністративну справу до провадження; продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) спочатку; зобов`язано Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про прийняття справи до провадження надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» зі скріпленням електронним підписом учасника справи (його представника) звернення ОСОБА_1 від 6 травня 2021 року, від 16 червня 2021 року, від 17 вересня 2021 року, від 30 грудня 2021 року, а також письмові докази, що додані до відзиву від 25 травня 2022 року № 7608.2/3433/1/22/22/40.

Дослідивши матеріали справи у змішаній формі, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 7 травня 2021 року звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з заявою від 6 травня 2021 року б/н, якою просив на підставі статті 150 Конституції України звернутися до Конституційного Суду України щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) положень постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», а саме пункту 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975: «у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності».

Листом від 18 травня 2021 року за № 14159.4/Ч-7998.3/21/Х31.2 відповідач повідомив позивача, що відповідно до абзацу першого пункту 3 частини першої статті 13 Закону № 776 Уповноважений має право звертатись до Конституційного Суду України з конституційним поданням, зокрема з питань відповідності Конституції України актів Кабінету Міністрів України. Конституційне подання Уповноваженого є актом реагування до вказаного Суду щодо порушень положень Конституції України, законів України, міжнародних договорів України стосовно прав і свобод людини і громадянина (частини перша, друга статті 15 Закону № 776). При цьому конституційне подання повинно відповідати вимогам, передбаченим частиною третьою статті 51 Закону № 2136, згідно з положеннями якої у ньому має бути зазначено акт (його конкретні положення), що належить перевірити на відповідність Конституції України, та конкретні положення Конституції України, на відповідність яким належить перевірити акт (його окремі положення), а також обґрунтування тверджень щодо неконституційності акта (його окремих положень). Невідповідність конституційного подання зазначеним вимогам є підставою для відмови у відкритті конституційного провадження у справі (пункт 3 частини першої статті 62 Закону № 2136). Враховуючи, що у зверненні позивача від 6 травня 2021 року порушено питання щодо законності (суперечність окремих положень Постанови № 975 нормам Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»), що згідно зі статтями 150, 151 Конституції України не належить до повноважень Конституційного Суду України, та не наведено інших підстав для звернення до Конституційного Суду України з поданням, позивачу роз`яснено, що викладена ним аргументація не може вважатися належним правовим обґрунтуванням твердження про невідповідність положенням Конституції України оспорюваних норм в розумінні частини третьої статті 51 Закону № 2136. Крім того, позивача повідомлено, що обґрунтовуючи неконституційність положень Постанови № 975 та посилаючись на статтю 22 Конституції України, ним не зазначено, яке саме його конституційне право було порушено внаслідок застосування цих положень, а також ким саме і коли. Враховуючи викладене, з огляду на відсутність правового обґрунтування неконституційності оспорюваного положення Постанови № 975, підстави для відповідного конституційного подання відсутні.

Не погодившись за наданою відповіддю, позивач 17 червня 2021 року знову звернувся до відповідача з заявою від 16 червня 2021 року б/н, якою повторно просив направити подання до Конституційного Суду України з питання перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) нормативно-правового акта Уряду України, а саме положень постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», а саме пункту 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975: «у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності».

Листом від 1 липня 2021 року за № 18778.4/Ч-10550.3/21/Х31.2 відповідач повторно повідомив позивача про відсутність підстав для складення та направлення подання до Конституційного Суду України з порушеного позивачем питання.

Заявою від 8 липня 2021 року б/н та скаргою від 30 грудня 2021 року б/н позивач знову звернувся до відповідача з аналогічно викладеними в перших двох заявах вимогами, на що відповідач листами від 1 жовтня 2021 року № 29205.4/Ч-16742.3/21/X31.2 та від 21 січня 2022 року № 2309.4/Ч-156.3/22/Х31.2 повідомив позивача про відсутність підстав для підготовки та направлення до Конституційного Суду України конституційного подання, оскільки позивачем не наведено аргументів для цього, та запропонував надати додаткові матеріали та аргументи щодо підготовки конституційного подання на особистому прийомі представнику Уповноваженого з дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту [...]. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.

У пункті 4.2 цього Рішення Конституційний Суд України зазначив, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Відповідно до статті 40 Конституції України кожному гарантовано право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Законом України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі Закон № 393/96-ВР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), про що зазначено в його преамбулі. Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За приписами статті 3 Закону № 393/96-ВР:

під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги (частина перша);

пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства (частина друга);

заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (частина третя);

скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб (частина четверта).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (частина перша статті 7 Закону № 393/96-ВР).

Розмежування в законі звернень за змістом та цілями, на досягнення яких вони спрямовані (пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги), має не тільки і не стільки формальне значення, а й обумовлено різним підходом законодавця щодо правового регулювання порядку їх розгляду і прийняття щодо них рішення уповноваженим (зобов`язаним) органом (посадовою особою).

Так, відповідно до частини першої статті 14 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Що ж до заяв (клопотань), то частиною першою статті 15 Закону № 393/96-ВР встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (частини третя-четверта статті 15 Закону № 393/96-ВР).

Частиною першою статті 18 Закону № 393/96-ВР також передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті [не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам] (частина друга статті 19 Закону № 393/96-ВР).

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Статтею 101 Конституції України визначено, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини.

Відповідно до статті 1 Закону № 776 парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами статті 4 Закону № 776:

Уповноважений є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, цим та іншими законами України (частина перша);

Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод (частина друга).

Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує: 1) за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників; 2) за зверненнями народних депутатів України; 3) за власною ініціативою (стаття 16 Закону № 776).

Згідно з частинами першою, третьою статті 17 Закону № 776 Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян». При розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення.

Відповідно до абзаців першого-другого пункту 3 частини першої статті 13 Закону № 776 Уповноважений має право: звертатися до Конституційного Суду України з поданням про відповідність Конституції України законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, які стосуються прав і свобод людини і громадянина.

Частинами першою, другою статті 15 Закону № 776 визначено, що актами реагування Уповноваженого щодо порушень положень Конституції України, законів України, міжнародних договорів України стосовно прав і свобод людини і громадянина є конституційне подання Уповноваженого та подання Уповноваженого до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових і службових осіб. Конституційне подання Уповноваженого - акт реагування до Конституційного Суду України щодо вирішення питання про відповідність Конституції України (конституційності) закону України чи іншого правового акта Верховної Ради України, акта Президента України та Кабінету Міністрів України, правового акта Автономної Республіки Крим; офіційного тлумачення Конституції України.

Надаючи оцінку доводам позивача, суд зазначає, що Закон № 393/96-ВР чітко розмежовує такі види звернень як пропозиція (зауваження), заява (клопотання), скарга.

Суд зауважує, що відповідно до змісту статті 3 Закону № 393/96-ВР звернення позивача від 6 травня 2021 року, 16 червня 2021 року, 8 липня 2021 року та 30 грудня 2021 року за їх видом слід вважати пропозицією (звернення, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства).

При цьому позивачем не заперечується того факту, що його звернення є пропозиціями (зауваженнями), позаяк у позові позивачем указується, що його звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини містить пораду, рекомендацію.

Порядок розгляду звернень громадян урегульовано розділом ІІ Закону № 393/96-ВР, зокрема його статтями 14 (розгляд пропозицій (зауважень) громадян), 15 (розгляд заяв (клопотань)) та 16 (розгляд скарг громадян).

Частиною першою статті 14 Закону № 393/96-ВР передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

На відміну від розгляду заяв (клопотань) та скарг, за результатом розгляду пропозицій (зауважень) законодавство не потребує прийняття рішень, достатньо лише надання відповіді про результати розгляду.

У спорі, який виник у цій справі, відповідач розглянув звернення позивача та повідомив останнього про результати їх розгляду, зокрема щодо відсутності підстав для звернення до Конституційного Суду України.

З вищевикладеного суд дійшов висновку, що звернення позивача від 6 травня 2021 року, 16 червня 2021 року, 8 липня 2021 року та 30 грудня 2021 року відповідач розглянув належним чином.

Зі змісту позову можна виснувати, що позивач не погоджується з результатом розгляду його звернень, а саме з відмовою звернутися до Конституційного Суду України з конституційним поданням.

У цьому зв`язку треба пояснити, що у справі, в якій спір стосується розгляду звернення у порядку Закону № 393/96-ВР, суд перевіряє, з-поміж іншого, дотримання порядку розгляду звернення громадянина, як-от: строк його розгляду, повнота наданої відповіді (по суті звернення), дотримання прав громадянина на участь у розгляді його звернення; чи не виникало ситуацій, коли звернення безпідставно передано на розгляд іншому суб`єкту (який не може його розглядати з огляду на зміст порушених в ньому питань); чи достовірною є інформація, яку повідомив адресат звернення та/або чи правомірною є його позиція/відповідь за наслідками розгляду звернення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у рішенні від 17 березня 2021 року у справі № П/9901/27/21.

Суд зауважує, що за приписами частини першої статі 13 Закону № 776 звернення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з конституційним поданням до Конституційного Суду України є правом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а не його обов`язком.

У спірних правовідносинах, які виникли у зв`язку із розглядом звернень у порядку Закону № 393/96-ВР, суд не може вимагати від суб`єкта владних повноважень ухвалювати певні рішення, які є юридичною формою реалізації владних повноважень.

Втручання суду в такі повноваження суб`єкта владних повноважень у цьому випадку виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідач, до дискреційних повноважень якого віднесено право на звернення з конституційним поданням, не допустив і не міг допустити (стосовно позивача) протиправної бездіяльності тим, що не виконав прохання позивача, порушеного у його зверненні.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Тобто бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такою, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо певні дії повинні були бути вчинені, але не вчиняються суб`єктом владних повноважень на реалізацію покладеної на нього компетенції.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають їм можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох альтернативних варіантів управлінських рішень, кожен з яких є законним. При цьому повноваження державних органів не можуть визнаватися дискреційними за наявності лише одного правомірного та законно обґрунтованого варіанта поведінки суб`єкта владних повноважень.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно з положеннями статті 6 Конституції України та статті 2 КАС України адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Суд не втручається та не може втручатися в конституційну дискрецію (вільний розсуд) відповідача, підміняти його і перебирати на себе повноваження, надані йому Конституцією України, оскільки це не відповідає ані принципу розподілу влади в державі, ані завданню адміністративного судочинства.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в площині спірних правовідносин діяв відповідно до повноважень, у порядку та у спосіб, визначені Конституцією України та Законом № 393/96-ВР, не вчинив протиправну бездіяльність та не допустив протиправних дій.

Що стосується інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника. Виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення «Бендерський проти України», судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вищевикладені факти та обставини є безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, а інші доводи не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, внаслідок чого у задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (ідентифікаційний код 21661556, місцезнаходження: вул. Інститутська, буд. 21/8, м. Київ, 01008) про зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.І. Чернявська