Справа № 420/34322/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/34322/24
Головуючий в 1 інстанції: Караван Р.В.

Дата і місце ухвалення 17.03.2025р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Єщенка О.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, за участю третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, за участю третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.10.2024 року №62 року про відмову у призначенні пенсії по інвалідності;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.10.2024 року та прийняти рішення про призначення йому пенсії по інвалідності, зарахувавши до загального страхового стажу період роботи з 01.08.1992 по 05.03.1998;

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.10.2024 року №62 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.10.2024 року, зарахувавши до загального страхового стажу період роботи з 01.08.1992 по 05.03.1998, з урахуванням висновків суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України в Ренійській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт вказував на те, що згідно зі ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» основною умовою визначення права позивача на пенсію по інвалідності по досягненню 60 років є наявність страхового стажу 14 років.

Апелянт посилався на те, що за результатами розгляду поданих позивачем документів, позивачу не зарахований період роботи з 01.08.1992 по 05.03.1998 згідно записів №7-8 трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення 02.09.1983, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутня назва підприємства, організації, установи куди прийнято на роботу.

Апелянт вказував на те, що відповідно до пункту 2.14 Інструкції у графі 3 розділу Відомості про роботу, як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії від 10.10.2024 та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 10 років 08 місяців 14 днів.

На підставі вищевикладеного, Головне управління вважає, що позивачу було правомірно відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності з врахуванням ст. 32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки на момент звернення у позивача відсутній необхідний страховий стаж, а саме 14 років, а тому підстави для здійснення призначення пенсії по інвалідності відсутні.

З огляду на зазначене апелянт просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 року та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що 10.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

За принципом екстериторіальності подану позивачем заяву направлено для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.10.2024 року № 62 позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" через відсутність необхідного страхового стажу.

Згідно вказаного рішення страховий стаж особи становить 10 років 8 місяців 14 днів.

У рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зарахований період роботи з 01.08.1992 по 05.03.1998 згідно записів №7-8 трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення 02.09.1983, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутня назва підприємства, організації, установи куди прийнято на роботу. Зазначено, що відповідно до пункту 2.14 Інструкції у графі 3 розділу "Відомості про роботу", як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Рекомендовано вищезазначений період трудової діяльності підтвердити додатковими уточнюючими документами.

Крім того, як свідчить зміст оскаржуваного рішення органу Пенсійного фонду, за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди ведення підприємницької діяльності згідно довідки Державної податкової служби №35432/6/15-32-24-11-06 від 13.09.2024 року з 23.05.1998 по 09.04.2002, оскільки в індивідуальному реєстрі застрахованих осіб даних системи персоніфікованого обліку відсутні відомості про нараховані та сплачені суми внесків.

Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом про сплату єдиного фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ). Відомості, які б містили інформацію про сплату внесків відсутні.

Не погоджуючись з відмовою у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 01.08.1992 року по 05.03.1998 року та відмовою у призначенні пенсії по інвалідності, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний період роботи позивача з 01.08.1992 по 05.03.1998 підтверджений записами в трудовій книжці, які узгоджуються між собою та є достатніми для врахування при визначенні стажу роботи позивача. Суд посилався на те, що позивач не несе відповідальності за ведення трудової книжки, а тому виявлені Пенсійним органом недоліки не можуть бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Щодо обраного способу захисту прав позивача суд першої інстанції зазначив, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача.

Посилаючись на те, що оскільки в силу частини п`ятої статті 45 Закону №1058 передбачено обов`язок органу Пенсійного фонду щодо прийняття відповідного рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунок) пенсії, враховуючи, що відповідач як уповноважений орган не надав оцінку всім періодам роботи позивача та не перевірив дотримання інших умов для призначення пенсії, суд дійшов висновку, що зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву, зарахувавши до загального страхового стажу період роботи з 01.08.1992 по 05.03.1998, з урахуванням висновків суду є достатнім способом захисту з метою відновлення прав позивача.

Рішення суду першої інстанції позивачем у справі не оскаржувалось, а тому перегляд рішення суду першої інстанції здійснюється у межах доводів та вимог апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 30 Закону № 1058-IV визначені умови призначення пенсії по інвалідності.

Так, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Згідно ст. 32 Закону № 1058-IV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп - від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п.п. 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Зазначені норми права вказують на те, що першочергово страховий стаж встановлюється на основі трудової книжки і лише в разі її відсутності або відсутності записів у трудовій книжці трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів.

Так, спірним рішенням позивачу не зараховано до страхового стажу період його роботи з 01.08.1992 року по 05.03.1998 року, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутня назва підприємства, організації, установи куди прийнято на роботу.

Надаючи оцінку підставі неврахування зазначеного вище періоду роботи позивача до його страхового стажу колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

При вирішенні даного спору колегія суддів враховує, що в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №687/975/17 викладена правова позиція, згідно якої на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства.

Вказане не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

З дослідженої трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 встановлено, що до неї внесено записи щодо періоду роботи позивача з 01.08.1992 по 05.03.1998 в Одеському обласному ремонтно-будівельному управлінні Одеського територіального ВО автомобільного транспорту корпорації "Укравтотранс" на посаді прораба будівельної ділянки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідний запис дійсно було здійснено без зазначення найменування відповідного підприємства, однак записи в трудовій книжці позивача № 7 та № 8 узгоджуються між собою, не мають розриву, містять відомості щодо посади позивача, щодо розпорядчих документів, на підставі яких вчинено відповідний запис та відповідну печатку відділу кадрів "Одеського обласного ремонтно-будівельного управління Одеського територіального ВО автомобільного транспорту корпорації "Укравтотранс", а також підпис відповідальної особи.

Наявність у трудовій книжці записів та печатки підприємства, проставленої відділом кадрів підприємства, не викликає сумнівів у тому, що місцем роботи позивача у спірний період було "Одеське обласне ремонтно-будівельного управління Одеського територіального ВО автомобільного транспорту корпорації "Укравтотранс", а тому є достатніми для зарахування періоду роботи позивача з 01.08.1992 по 05.03.1998 до його страхового стажу.

Таким чином з огляду на те, що позивач не є особою, відповідальною за правильність заповнення записів його трудової книжки, зважаючи на те, що у трудовій книжці наявні відповідні записи про період роботи позивача, суд вважає, що неврахування відповідачем періоду такої роботи позивача до страхового стажу є неправомірним.

Виявлені пенсійним органом недоліки не є достатніми для встановлення факту відсутності трудових відносин підприємства з позивачем у спірний період.

Зважаючи на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо протиправності відмови Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу для обчислення пенсії періодів трудової діяльності з 01.08.1992 року по 05.03.1998 року та наявності підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати позивачу вказаний період роботи до страхового стажу і розглянути питання щодо призначення позивачу пенсії по інвалідності.

З урахуванням встановлених у даній справі обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.10.2024 року №62 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, та не свідчать по неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Частиною 1 статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: О.А. Шевчук