Справа № 420/9494/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/9494/25

Головуючий І інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 11.06.2026р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

01.04.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 про відмову у наданні йому «відстрочки» від призову під час мобілізації на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оформлене протоколом від 03.12.2024р. №26;

- зобов`язати відповідача надати йому відстрочку від призову під час мобілізації на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на період дії мобілізації, що припадатиме на момент прийняття ІНФОРМАЦІЯ_3 рішення про надання відстрочки.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.06.2024р. він звернувся до Голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надання йому відстрочки від призову, у якій повідомив, що є особою, яка на підставі ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. У подальшому, через відсутність відповіді на вказану заяву, представником позивача 28.06.2024 року було направлено «адвокатський запит» на адресу відповідача про надання інформації. Проте, відповідачем не надано відповіді ні на звернення позивача, ні на «адвокатський запит» його представника, що у свою чергу і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Однак, в подальшому, т.б. 03.12.2024р., на виконання судового рішення від 25.10.2024р. у справі №420/24183/24, комісія РТЦК ухвалила протокольне рішення №26 - про відмову у наданні відстрочки. Підставою ж для відмови, відповідач, на переконання позивача, протиправно зазначив про те, що «Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024р. №560) не було передбачено підстав та механізму надання відстрочки за попередні періоди часу.

Відповідач, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 26.06.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.06.2025р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

03.07.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

08.07.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 17.06.2024р. звернувся до Голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надання йому відстрочки від призову, у якій повідомив, що є особою, яка на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Вказану заяву (з додатками) позивач особисто відправив на адресу відповідача поштою рекомендованим листом з описом вкладення за №644.

З тексту заяви, опису вкладення та матеріалів справи вбачається, що до заяви позивачем було долучено:

- копію паспорту НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 ;

- копію паспорту НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 ;

- копію нотаріально-посвідченої довідки до акту огляду МСЕК 12ААБ №033353 від 30.07.2018р. про те, що ОСОБА_2 присвоєно ІІ групу інвалідності внаслідок травми пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, яка видана безстроково;

- копію посвідчення серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до якого, пред`явник посвідчення є інвалідом ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів ІІ групи;

- копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_4 від 01.05.2024р. на ім`я ОСОБА_1 ;

- оригінал заяви ОСОБА_2 від 11.06.2024р., відповідно до якої, на виконання вимог ст.61 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» від 16.05.2024р. №560, останній повідомляє, що: проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зі своїм сином ОСОБА_1 , який здійснює за ним постійний догляд та є єдиною особою, яка може це робити. В нього відсутні інші невійськовозобов`язані особи, які можуть здійснювати догляд: його дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є пенсіонеркою та мешкає за іншою адресою, оскільки подружніх стосунків вони не підтримують вже більше 4 років, спільний побут не ведуть так само близько 4 років;

- копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 про народження ОСОБА_1 , згідно з яким, батьками останнього є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно з листом відповідача від 19.07.2024р. №6988, вказана заява позивача взагалі не підлягає задоволенню без його особистого прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Тому, заявнику було запропоновано особисто прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 з військово-обліковим документом, оригіналом (копіями) усіх підтверджуючих право на відстрочку документів.

Однак, доказів відправки вказаного листа на адресу позивача відповідачем не надано, а позивач факт його отримання заперечує.

27.06.2024р. представником позивача - адвокатом Поліщук Д.О. надіслано адвокатський запит №723 на адресу Голови комісії РТЦК та СП з проханням повідомити чи проведено перевірку на підставі п.61 «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024р. №560) за наслідками отримання заяви ОСОБА_1 від 17.06.2024р., повідомити результат такої перевірки та повідомити чи направлено результати перевірки до Хаджибейської (раніше Малиновської) районної адміністрації Одеської міської ради для підтвердження факту та складання ними акту постійного догляду.

Про результати розгляду заяви та прийняте рішення адвокат просив повідомити письмово за адресою, що зазначена у заяві.

Проте, через відсутність будь-якої відповіді по суті на вказану заяву, позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання розглянути заяву на відстрочку.

25.10.2024р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/24183/24 ІНФОРМАЦІЯ_3 було зобов`язано провести перевірку та розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.06.2024р. про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і за наслідком розгляду цієї заяви прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або мотивовану відмову в її наданні, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Через невиконання відповідачем рішення суду, представник позивача звернувся до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

11.02.2025р. було відкрите виконавче провадження №77154517.

27.02.2025р. до Відділу державної виконавчої служби надійшов супровідний лист про виконання судового рішення, до якого долучено повідомлення про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 04.12.2024р. №12178.

У даному повідомленні відповідач зазначив, що 03.12.2024р., згідно з протоколом №26, Комісія РТЦК ухвалила рішення про відмову позивачу у наданні відстрочки.

Підставою для відмови, згідно з наданою в повідомленні інформації, відповідач зазначив, що, зокрема, відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається на строк дії відповідних законних підстав, але не більш як на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України. Станом на дату подання Вами заяви про надання відстрочки строк проведення загальної мобілізації визначено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від 08.05.2024р. №3685-ІХ, яким було затверджено Указ Президента України від 06.05.2024р. №272/2024 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» на період з 14.05.2024р. по 11.08.2024р. включно.

Додатково повідомлено, що «Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024р. №560) не передбачено підстав і механізму надання відстрочки за попередні періоди часу. А тому, станом на 03.12.2024р. Комісія з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаним ІНФОРМАЦІЯ_5 відстрочку від призову на військову службу не має правових підстав для задоволення цієї заяви.

Не погоджуючись із рішенням ІНФОРМАЦІЯ_2 про відмову у наданні відстрочки від призову під час мобілізації позивачу на підставі абз.13 ч.1 ст.23Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оформленого протоколом №26 від 03.12.2024р., позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що нормами «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024р. №560) не передбачено підстав і механізму надання відстрочки за попередні періоди часу. Так, на переконання суду, для вирішення порушеного позивачем питання, позивачеві належить особисто на ім`я голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 подати заяву за формою, визначеною у додатку 4 цього Порядку, до якої додати документи, що підтверджують право на відстрочку, або ж копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5 Порядку. У цьому контексті, суд 1-ї інстанції звернув увагу на те, що формулювання «особисто подають на ім`я» вказує саме на необхідність особистої присутності для подання документів без можливості заміни цього процесу відправкою документів поштою чи через інші канали зв`язку. Воно передбачає, що особа має саме особисто з`явитися до відповідної установи та вручити документи адресату, який був вказаний у зазначеному формулюванні.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

За змістом ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022р., який неодноразово надалі продовжувався Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022р., №259/2022 від 18.04.2022р., №341/2022 від 17.05.2022р., №573/2022 від 12.08.2022р., №757/2022 від 07.11.2022р., №58/2023 від 06.02.2023р., №254/2023 від 01.05.2023р. та триває по теперішній час.

Також, Указом Президента України від 24.02.2022р. №69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України і інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч.2 ст.102, п.п.1, 17, 20 ч.1 ст.106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Як визначено абз.1 ч.1 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом і Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-ХІІ. Правові ж основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон №3543-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до абз.4 ст.1 Закону №3543-ХІІ, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних із метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Також, абз.5 цієї статті визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або ж доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ч.5 ст.22 Закону №3543-ХІІ призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ (редакція від 18.05.2024р., яка була чинною на момент спірних у даній справі правовідносин), не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі).

У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

Частиною 2 ст.23 Закону №3543-ХІІ передбачено, що особи з інвалідністю, а також особи, зазначені в абз.4-15 ч.1 цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022р. №154 затверджено «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки» (в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами абз.1 п.1 Положення №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у відповідності до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, серед іншого, в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування і в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських, а також транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального та правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил, ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства (п.8 Положення №154).

У відповідності до п.9 Положення №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, з поміж іншого, оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

Абзацами 8, 16 п.11 вказаного Положення регламентовано, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у п.9 Положення оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік; забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних відповідно до законодавства та в порядку, визначеному Міноборони.

Також, варто зазначити, що механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених у відповідності до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування та форми власності, а також особливості ведення військового обліку громадян України, які постійно або тимчасово перебувають за кордоном визначено «Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022р. №1487).

У силу п.20 Порядку №1487, військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів. У разі зміни місця проживання або у разі, коли в паспорті громадянина України відсутні відмітки про реєстрацію місця проживання, призовниками, військовозобов`язаними та резервістами подається інформація, яка підтверджується документами або відомостями відповідно до Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та «Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022р. №265).

Для внесення запису/актуалізації даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів ними надаються персональні дані відповідно до вимог Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

Згідно з п.81 Порядку №1487, взяття на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів здійснюється за їх особистої присутності (крім випадків, визначених у п.п.15, 15-1 цього ж Порядку та пп.10-1 п.1 додатка 2). При цьому, взяття на військовий облік здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України (паспорта громадянина України для виїзду за кордон у випадку подання заяви про взяття на військовий облік через закордонну дипломатичну установу України згідно з пп.10-1 п.1 додатка 2) та військово-облікового документа у разі, якщо він видавався та не був втрачений.

У свою чергу, особиста присутність призовників, військовозобов`язаних і резервістів для зняття або виключення з військового обліку у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів не обов`язкова.

За змістом вимог пп.8 п.1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (Додаток 2 до Порядку №1487), призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у ст.7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», та надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у ст.23 Закону №3543-XII.

Процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення визначає «Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024р. №560, в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин).

За п.6 цього Порядку №560, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період включає:

оповіщення резервістів та військовозобов`язаних про виклик до районного (об`єднаного районного) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу, міського (районного у містах, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу СБУ або відповідного підрозділу розвідувальних органів України;

прибуття резервістів та військовозобов`язаних до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу СБУ або відповідного підрозділу розвідувальних органів, уточнення своїх персональних даних, внесення відповідних змін у військово-облікові документи та до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів;

проходження резервістами, а також військовозобов`язаними медичного огляду для визначення придатності до військової служби;

перевірку підстав щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення;

документальне оформлення призову на військову службу під час мобілізації;

відправлення призваних громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період до місць проходження військової служби.

Відповідно до п.56 Порядку №560, відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених ст.23 Закону №3543-XII

Згідно з п.57 Порядку №560, зокрема, для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Відповідно до п.58 Порядку №560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у пп.16-23 п.1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.

Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Аналіз наведених вище правових норм свідчить, що військовозобов`язані повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних та, зокрема, з метою реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку.

У силу ж ч.7 ст.23 Закону №3543-ХІІ, перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.

Як уже зазначалось вище і фактично визнається відповідачем, ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направляв на адресу Голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 заяву, якою повідомляв, що є особою, яка на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

При цьому, самим відповідачем не ставилося під сумнів, що заява позивача була направлена ним особисто.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач обмежився лише тільки підготовкою інформаційного листа від 19.07.2024р. №6988, який, в свою чергу, містив необґрунтоване посилання на те, що подана заява не підлягає задоволенню без особистого прибуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом із тим, колегія суддів не може погодитися з такою позицією ІНФОРМАЦІЯ_2 про необхідність особисто прибути позивачу до ІНФОРМАЦІЯ_2 для подання заяви про надання йому відстрочки від призову під час мобілізації, оскільки такі поняття як «особисто подати» та «особисто прибути» не є тотожнім у спірних правовідносинах.

На слушність наведених висновків суду також свідчать й приписи п.81 Порядку №1487, яким встановлено, що особиста присутність призовників, військовозобов`язаних та резервістів необхідна виключно у разі взяття їх на військовий облік.

Крім того, Порядком №560 також не передбачена особиста присутність військовозобов`язаного під час ухвалення комісією рішення про надання або відмову у наданні відстрочки, приписами п.60 якого унормовано, що Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади. На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або ж відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення. У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6. У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7.

З огляду на наведене, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість доводів відповідача щодо неналежного звернення позивача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Вказані обставини, до того ж, були встановлені рішенням суду у справі №420/24183/24 за участі ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , що набрало законної сили та не оскаржувалося жодною із сторін, а тому, з огляду на норми ст.78 КАС України, не потребують доказування при розгляді цієї справи.

Більше того, жодного спростування встановлених обставин відповідачем не було наведено і під час апеляційного перегляду даної справи.

Так, рішенням суду від 25.10.2024р. у справі 420/24183/24 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не проведення перевірки і не розгляду заяви позивача від 17.06.2024р. про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII та, як наслідок, зобов`язано відповідача провести перевірку і розглянути дану заяву, за наслідком розгляду якої прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або мотивовану відмову в її наданні, з урахуванням висновків суду.

Таким чином, у даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_3 не міг утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.

У той же час, як вбачається із матеріалів справи, Комісією з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаним ІНФОРМАЦІЯ_5 (на виконання вказаного визе судового рішення) було відмовлено у позивачу у надані відстрочки, у зв`язку із тим, що Порядком №560 не передбачено підстав та механізму надання відстрочки за попередні періоди часу. Так, станом на дату подання заяви про надання відстрочки (а саме 17.06.2024р.) строк проведення загальної мобілізації було визначено Законом України від 08.05.2024р. №3685-ІХ, яким було затверджено Указ Президента України від 06.05.2024р. №272/2024 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» на період з 14.05.2024р. по 11.08.2024р. включно.

Однак, будь-яких інших підстав для відмови ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову (як це прямо передбачено п.60 Порядку №560), у тому числі зі спростуванням доводів останнього про те, що він є особою, яка на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, ІНФОРМАЦІЯ_3 безпідставно наведено не було.

Відповідач всупереч вимогам абз.1 п.60 Порядку №560 не звертався із запитом до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, а також не використав інформацію з публічних електронних реєстрів.

І лише тільки в апеляційній скарзі відповідачем було зазначено про те, що позивачем під час звернення із заявою не додано усіх необхідних документів, а отже не доведено існування обставин для надання відстрочки йому відповідно до п.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII.

З урахуванням зазначеного вище, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не лише у військовозобов`язаного громадянина є обов`язок стосовно повідомлення органів ТЦК та СП про наявність підстав для відстрочки, а й органи ТЦК та СП самостійно зобов`язані належним чином перевіряти та володіти інформацією щодо «статусу особи» з метою недопущення протиправних дій щодо особи, а тому відповідно, відповідач, в даному випадку, мав би перевірити наявність чи відсутність у позивача права на відстрочу від призову за мобілізацією, ураховуючи відповідне повідомлення збоку позивача.

Як уже зазначалося вище, у силу п.1 Положення №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що, у даному випадку, забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку та військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, відповідно, саме до компетенції відповідача належить прийняття рішення про надання особі відстрочки від призову на військову службу.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, у відповідності до якої, під дискреційними повноваженнями варто розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відтак, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, прийняти за заявою відповідне рішення або ні. Безперечно, правомірним, у даному випадку, є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Метою ж адміністративного судочинства, згідно з нормою ч.1 ст.2 КАС України, є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (якщо ж такі безпосередньо були встановлені під час судового розгляду справи).

Ця мета перекликається зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зважаючи на викладене, а також вирішуючи наявність підстав для задоволення даного позову, колегія суддів, у контексті доводів відповідача щодо відсутності підстав для надання ОСОБА_1 відстрочки, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, вважає за необхідне детально проаналізувати наявність таких підстав, оскільки це прямо впливає на можливість обрання «ефективного способу відновлення порушеного права», втім лише за умови встановлення його дійсного порушення.

Так, у відповідності до ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Водночас, положеннями ч.1 ст.202 СК України визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Так, як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до РТЦК із заявою про відстрочку від призову під час мобілізації у зв`язку з тим, що здійснює догляд за батьком, особою з інвалідністю ІІ групи, а його дружина ОСОБА_3 (мати позивача) - пенсіонерка, мешкає за іншою адресою, стосунків вони не підтримують, подружніх стосунків не мають вже більше 4 років, спільний побут не ведуть так само близько 4 років

Проте, варто наголосити, що підставою надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п.13 ч.1 ст.23 Закону № 3543-ХІІ є лише сукупність умов:

1) наявність одного з батьків (своїх чи подружжя) з інвалідністю I чи II групи;

2) відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, або перебувають під арештом чи відбувають покарання).

Суд погоджується, що позивач надав документи, які підтверджують, що його батько є особою з інвалідністю ІІ групи.

Проте, у позивача фактично також є і мати, яка є невійськовозобов`язаною та, в силу положень СК України, є особою, яка зобов`язана утримувати свого чоловіка, якому встановлена ІІ група інвалідності. При цьому, той факт, що мати позивача досягла пенсійного віку, не позбавляє її можливості та обов`язку утримувати свого чоловіка.

Так, згідно з п.13 Додатку 5 до Порядку №560, в редакції чинній станом на 17.06.2024р. (дату звернення позивача із заявою про надання відстрочки), для особи, яка зайнята доглядом, - документи, що підтверджують родинні зв`язки, та один із документів що підтверджує неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та які зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, здійснювати догляд за ними: інвалідність такої особи, її потребу у постійному догляді, перебування під арештом (крім домашнього арешту), відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі, документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) (додаток 8), у якому зазначаються відомості про відсутність інших осіб, які могли б здійснювати такий догляд.

Відповідно до п.13 Додатку 5 до Порядку №560 в редакції станом на дату апеляційного перегляду рішення суду 1-ї інстанції - 17.09.2025р., для військовозобов`язаного, який має одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, - один із таких документів, що підтверджує неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, або документ, що підтверджує перебування під арештом (крім домашнього арешту), або відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.

А тому, оскільки позивач не надав відповідачу усіх необхідних документів, які підтверджують неможливість матері (дружини) утримувати свого чоловіка, то відповідач цілком правомірно зазначив про відсутність підстав для надання відстрочки від призову на військову службу в зв`язку з недостатнім пакетом документів, а саме відсутністю документу, що підтверджує неможливість матері утримувати свого чоловіка.

Суд також не приймає доводи апелянта, що мати є непрацездатною особо, бо досягла пенсійного віку, а також мешкає за іншою адресою (відповідно стосунків з чоловіком вони не підтримують, подружніх стосунків не мають вже більше 4 років, спільний побут не ведуть так само близько 4 років), оскільки п.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ чітко визначає, як умову, - відсутність інших осіб, які зобов`язані утримувати особу з інвалідністю, та не містить виключень для непрацездатних осіб пенсійного віку.

За вищезазначеною нормою такі виключення передбачені лише для випадків, коли особа, яка зобов`язана утримувати особу з інвалідністю, сама має інвалідність, або ж потребує постійного догляду, або перебуває під арештом чи відбуває покарання.

Доказів наявності таких виключень позивач не надав.

Суд зазначає, що заява ОСОБА_2 від 11.06.2024р. про те, що його син ОСОБА_1 здійснює за ним постійний догляд та є єдиною особою, яка може це робити, не є належним доказом, який дійсно свідчить про відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних його утримувати, оскільки останній не є уповноваженою особою, якій надано право встановлювати склад сім`ї.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що на час винесення рішення у даній справі позивачем не підтверджено відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати його батька, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, судова колегія, незважаючи на той факт, що такі обставини не були наведені відповідачем у спірному рішенні, все ж таки погоджується з ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що визначеним в п.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ умовам для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації позивач не відповідає.

Варто звернути увагу на те, що при обранні способу відновлення порушеного права необхідно керуватись принципом верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини (зокрема, постанови по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988р., скарга №10465/83) за наявністю правової можливості, якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дій, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень (у тому числі колегіальний орган) прийняти конкретне рішення про надання можливості, але якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Як наслідок, підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та задоволення даного адміністративного позову, на даний час, у колегії суддів відсутні.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом із тим, варто наголосити, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

У силу вимог п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Як передбачено ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний спір, проте помилково визначив суть спірних правовідносин та не надав належної оцінки вказаним вище обставинам справи, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року - змінити в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 17.09.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко