Справа № 580/352/25
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Руденко А.В. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року Справа № 580/352/25

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до

ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - Відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволені рапорту про звільнення військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

В обґрунтування своїх вимог представник Позивача зазначив, що Відповідач не розглянув законодавчі підстави для звільнення та не врахував докази, які подані, як підставу для звільнення. Зазначив, що наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по стройовій частині чи відмова у задоволенні рапорту.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач, подавши рапорт ІНФОРМАЦІЯ_2 військова частина НОМЕР_1 , порушив установлений порядок звернення військовослужбовця з службових питань, оскільки його подано не безпосередньому начальнику в порядку підпорядкованості.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову, стверджуючи, що суд першої інстанції не врахував тих обставин, що Позивач неодноразово намагався подати рапорт безпосередньому командиру, але він не був прийнятий, а тому він звернувся з рапортом безпосередньо до командира військової частини.

Також Апелянт посилається на наявність підстав для звільнення його з військової служби у відповідності до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2025 та 04.06.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому він просить таку скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Крім того, Відповідач відзначає, що Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008,яке не розповсюджує свою дію на державнуприкордонну службу України, а є нормативним документом Збройних Сил України, а тому посилання Апелянта на такий нормативно-правовий акт є помилковим.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 військова частина НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки управління соціального захисту населення Тульчинської районної військової адміністрації від 01.11.2024 № 1478 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні та отримує допомогу згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02.08.2000 № 1192 «Про надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду на догляд за нею» за інвалідом ІІ групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, дядько ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи. Допомогу призначено на період з 01.10.2024 по 31.03.2025.

Дядько Позивача ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою серії Д-70 № 739312.

У грудні 2024 року Позивач направив до ІНФОРМАЦІЯ_1 військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, тобто через сімейні обставини.

Листом від 17.12.2024 Відповідач повідомив Позивача, що військовослужбовець, який бажає звільнитися з військової служби, подає рапорт та підтверджуючі документи на право звільнення безпосередньому начальнику в порядку підпорядкованості. Начальник після розгляду передає його далі своєму безпосередньому начальнику з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. Далі рапорт надходить до командира військової частини для розгляду по суті.

Позивач, вважаючи протиправними дії Відповідача щодо відмови у задоволені рапорту про звільнення з військової служби, за захистом своїх прав та інтересів в особі свого представника звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ).

Частини 1 - 3 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

У частині сьомій статті 1 Закону № 2232-XII закріплено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 2232-ХІІ у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут), який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (частина четверта вступу Статуту).

Відповідно до ст. 14 Статуту із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Згідно ст. 29 Статуту за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Ст. 30 Статуту визначає, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (ст. 31 Статуту).

Відповідно до ст. 59 Статуту командир (начальник) зобов`язаний, зокрема, знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями.

Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затверджене Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі Положення у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначає порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

Відповідно до п. 288 Положення у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених вище норм права дозволяє колегії суддів стверджувати, що військовослужбовець, який має намір подати рапорт на звільнення з військової служби, зобов`язаний подати його команді по команді, тобто до свого безпосереднього керівника.

Як правильно зазначив суд першої інстанції та не оспорюється Апелянтом, подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Як вбачається з матеріалів справи, Апелянт у грудні 2024 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 військова частина НОМЕР_1 із рапортом про звільнення його з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" без клопотання свого безпосереднього командира.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що рапорт ОСОБА_1 подано не по команді в порядку підпорядкованості, а тому дії Відповідача за результатами розгляду зазначеного рапорту щодо надання Позивачу листом від 17.12.2024 роз`яснень щодо порядку звернення військовослужбовців з відповідним рапортом про звільнення до безпосереднього начальника, є законними та обґрунтованими.

Доводи Апелянта про те, що він неодноразово намагався подати рапорт безпосередньому командиру, але він не був прийнятий колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими у контексті ст. 73-74 КАС України доказами.

При цьому, апеляційний суд відзначає, що покладений на Відповідача обов`язок доказування у відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України не є абсолютним. Так, згідно частини першої зазначеної статті кожна сторона, зокрема й Позивач, повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Втім, ані до суд першої , ані апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надав жодних доказів, які підтверджували б доводи, якими він обґрунтовує вимоги апеляційної скарги.

Твердження ОСОБА_1 щодо суті рапорту та нормативно-правових підстав для його задоволення на цій стадії правовідносин, які виникли між Позивачем та Відповідачем є передчасними, оскільки рішення за наслідками його розгляду уповноваженою особою не приймалося.

Отже, доводи Апелянта не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у цій справі. Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, суд також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року - без змін.

25. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати в цій справі перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 11 вересня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Є.І. Мєзєнцев

В.В. Файдюк