Справа № 160/16674/25
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Відповідач правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, у зв`язку із цим, суд, вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 зарахований у списки особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення з 05.11.2022 та призначений на посаду стрільця відділення спеціальних дій № 2 взводу спеціальних заходів № 8 роти спеціальних дій (спеціального призначення) № НОМЕР_4 загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.11.2022 №38.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.01.2023 № 1 (по стройовій частині) ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та призначено водієм-розвідником відділення спеціальних дій № 2 взводу спеціальних дій №3 роти спеціальних дій (спеціального призначення) №1 загону спеціального призначення №2 військової частини НОМЕР_1 .
У зв?язку з проведенням організаційно-штатних змін у військовій частині НОМЕР_5 , наказом командира частини №93 (по стройовій частині) від 01.04.2023 відповідача увільнено від займаної посади та призначено водієм-розвідником групи вогневої підтримки роти спеціального призначення № НОМЕР_6 загону спеціального призначення №2 військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.12.2023 №344 ОСОБА_1 направлено на стаціонарне лікування до КП «Царичанська ЦЛ» ЦСР.
В акті службового розслідування від 15.01.2024 встановлено, що з рапорту начальника штабу - заступника командира загону спеціального призначення №2 військової частини НОМЕР_1 , вбачається, що водій-розвідник групи вогневої підготовки роти спеціальних дій (спеціального призначення) № НОМЕР_6 загону спеціального призначення №2 військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 після лікарняного не прибув до місця проходження служби, на зв`язок не виходить.
На підставі вказаного рапорту наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №10 від 10.01.2024 ОСОБА_1 призупинено виплати грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військової частини.
З матеріалів службового розмлідування вбачається, що в ході його проведення було опитано командира групи спеціального призначення №3 роти спеціального призначення №1 загону спеціального призначення №2 військової частини НОМЕР_7 , який пояснив, що військовослужбовець ОСОБА_1 , згідно наданих скан-копій документів, з 04.12.2023 перебував на лікуванні у Царичанській ЦРЛ. З розмови із співробітником лікарні 27.12.2023 позивач дізнався, що військовослужбовець ОСОБА_1 закінчив лікування та 25.12.2023 виписаний з лікарні. Встановлено, що ОСОБА_1 у період часу з 26.12.2023 по дату надання пояснень (11.01.2024) до місця постійної дислокації ( АДРЕСА_2 ) не повернувся.
Також до матеріалів службового розслідування долучено відповідь на раніше направлений запит від КП «Царичанська ЦРЛ» Царичанської селищної ради від 08.01.2024 №29, згідно якої військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у вказаному закладі охорони здоров?я у період з 04.12.2023 по 25.12.2023.
Командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ від 03.03.2025 №19(з основної діяльності) «Про результати службового розслідування за фактом переплати державних коштів», що було встановлено під час проведення внутрішньої перевірки щодо зайвого нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 у періоді з травня 2023 року по квітень 2024 року». Відповідно до пункту 2 вищевказаного наказу затверджено висновки відповідальної за проведення розслідування особи, заступника командира з психологічної підтримки персоналу - начальника групи, викладені в акті службового розслідування. В пункті 3.2.2 акту службового розслідування стосовно нарахування грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 , де відповідно до акту внутрішньої перевірки щодо зайвого нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 у період з травня 2023 року по січень 2024 року, ОСОБА_1 зайво нараховано і виплачено 19 224,92 грн.
Опитаний помічник командира військової частини з фінансово-економічної роботи - начальник фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , пояснив, що відповідно до окремого доручення Міністра оборони України (вх. № 2256 від 21.12.2023), фінансово-економічною службою військової частини НОМЕР_1 було нараховано частину (аванс) грошового забезпечення в грудні за грудень 2023 року в межах наявних асигнувань в розмірах, які не перевищували встановлені рішенням Міністра оборони України №2683/3.
ОСОБА_1 у відомості під номером 73 було здійснено перерахування у сумі 28 129,76 грн. При цьому сума переплати склала 19 224, 92 грн. (15 792 грн. премії за грудень 2023 року та 3 432, 92 грн. грошового забезпечення за 5 днів).
Військовою частиною НОМЕР_1 направлено письмову претензію за адресою проживання відповідача - АДРЕСА_3 .
Станом дату подання позову у добровільному порядку грошові кошти відповідачем не повернуто, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначені статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Так, згідно частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини 2 статті 1212 ЦК України).
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина 3 статті 1212 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц зробив висновок про те, що під час застосування правил статті 1215 ЦК України, як винятку із статті 1212 ЦК України, суди зобов`язані встановлювати наявність не двох, а трьох критеріїв для відмови у поверненні безпідставно набутого майна: добровільність дій боржника, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів.
Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовано Законом України 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII).
Приписами частини 1 статті 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.2019 №548-XIV (далі - Статут № 548-XIV).
Згідно зі статтею 11 Статуту № 548-XIV, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю ввести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Відповідно до статті 16 Статуту № 548-XIV, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно зі статтею 26, 27 Статуту № 548-XIV, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №160-IX (далі - Закон №160-IX).
Відповідно до статті 1 Закону №160-IX, матеріальна відповідальність це вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Закону №160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №160-IX відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону. Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).
Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті (частина 2 статті 10 Закону № 160-IX).
Згідно частини 1 статті 12 Закону №160-IX, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті (частина 2 статті 12 Закону № 160-IX).
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260).
Згідно з пунктом 9 Порядку №260, грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).
Відповідно до пункту 12 Порядку №260, військовослужбовцям, які тимчасово вибувають з військової частини зі збереженням грошового забезпечення за місцем служби, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які мають постійний характер, виплачуються за весь період такого вибуття.
Отже, у період перебування військовослужбовця на лікуванні за ним зберігається виплата грошового забезпечення.
Натомість, згідно пункту 15 Порядку №260, грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
З матеріалів справи вбачається, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров?я у період з 04.12.2023 по 25.12.2023, після лікарняного не прибув до місця проходження служби, а з 26.12.2023 відсутній на військовій службі без поважних причин та, в подальшому, до місця служби не прибув.
Тобто, з 26.12.2023 відповідач мав прибути до військової частини для продовження проходження військової служби, проте не прибув, а відповідно не мав права на отримання грошового забезпечення в силу положень пункту 15 Порядку №260. Відповідно, відповідач діяв недобросовісно, оскільки був відсутній на службі без поважних причин, проте продовжував отримувати грошове забезпечення, а відтак наявні підстави для стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів.
Враховуючи викладене, а також з огляду на відсутність доказів відшкодування відповідачем безпідставно отриманого грошового забезпечення, суд вважає доведеним право позивача на стягнення таких коштів у розмірі 19 224,92 грн.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Позивачем доведено правомірність заявлених вимог, з огляду на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, які б спростовували доводи позивача щодо добровільного відшкодування безпідставно отриманого грошового забезпечення за час відсутності на службі без поважних причин.
Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Розподіл судових витарт не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись статтями 73-77, 90, 241-246, 250 КАС України, суд, -
Адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , безпідставно набуті грошові кошти 19 224,92 грн. на користь військової частини НОМЕР_1 за наступними реквізитами: військова частина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 , IBAN НОМЕР_3 , ГУ ДКСУ у Полтавській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська