Справа № 500/62/25
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/62/25 пров. № А/857/10543/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Глушка І.В., Обрізка І. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року (головуючий суддя Подлісна І.М., м. Тернопіль) у справі № 500/62/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач 2), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №25736/03-16 від 24.12.2024 про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу» згідно із заявою від 18 грудня 2024 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області перевести ОСОБА_1 на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» з 18 грудня 2024 року та здійснити нарахування (перерахунок) та виплату такої пенсії з 18 грудня 2024 року, виходячи з розміру заробітної плати, зазначеної у довідках Головного управлінням ДПС у Тернопільській області №766/5/19-00-10-31 від 17.12.2024 та №765/5/19-00-10-31 від 17.12.2024.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року позов задоволено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач 2 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що здійснення нарахування (перерахунок) та виплати пенсії позивачу з 18 грудня 2024 року, виходячи з розміру заробітної плати, зазначеної у довідках Головного управлінням ДПС у Тернопільській області №766/5/19-00-10-31 від 17.12.2024 та №765/5/19-00-10-31 від 17.12.2024, є неправомірним, оскільки періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003

18.12.2024 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про переведення її на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №25736/03-16 від 24.12.2024 позивачу відмовлено у переведенні на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII з тих підстав, що періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII.

Позивачка не погодившись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII втратив чинність Закон України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно частини 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право жінки, які досягли віку 60 років, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців.

Відмовляючи в призначенні пенсії державного службовця відповідач не зарахував до стажу державної служби позивача періоди її роботи в органах державної податкової служби з 09.01.1991 по 30.06.2013 та з 01.01.2014 по 17.12.2024.

Відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994 затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (діяв до набрання законної сили Законом України №889-VIII), яким визначено посади і ранги, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби. Обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії. Цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Згідно абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку до стажу державної служби зараховується, зокрема, робота керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової служби, її територіальних органів.

Як вбачається з запису 07 трудової книжки ОСОБА_1 09.01.1991, на підставі наказу №8-л позивач була вперше призначена на посаду в Державній податковій інспекції по Чутовському районі.

Згідно частини другої статті 25 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993 при встановленні категорій посад державних службовців зроблено посилання на «інші прирівняні до них посади».

Частиною першою статті 25 Закону України «Про державну службу» №3723-XII було визначено, що основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті з 16.12.1993, визначав Закон України «Про державну службу» №3723-ХІІ.

Відповідно до статті 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Частиною другої статті 9 зазначеного Закону передбачено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України. Із наведеної норми вбачається, що правове становище державних службовців, які працюють в апараті інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами. При цьому, Закон України «Про державну службу» № 3723- ХІІ застосовується до таких службовців в частині, яка не врегульована спеціальними законами.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності був Закон України від 04.12.1990 №509-XII «Про державну податкову службу в Україні», а з 12.08.2012 - Податковий кодекс України.

Частиною першою статті 4 Закону України від 04.12.1990 №509-XII «Про державну податкову службу в Україні» передбачено, що Державна податкова адміністрація України, якій за змістом частин другої та третьої цієї статті підпорядковані державні податкові адміністрації в областях, є центральним органом виконавчої влади.

Згідно ч.5, 6 ст.15 цього Закону посадовою особою органу державної податкової служби за правилами частини першої статті 15 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання.

Відповідно до частини четвертої статті 15 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 №509-XII посадові особи державних податкових інспекцій не мають права займатися підприємницькою діяльністю, а також працювати за сумісництвом на підприємствах, в установах і організаціях (крім наукової та викладацької діяльності). Частиною восьмою вказаної статті передбачено, що посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються відповідні спеціальні звання.

Даною нормою було установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються з вимогами статті 12 Закону України «Про державну службу» №3723-XII щодо обмежень, пов`язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Згідно статті 6 Закону України від 04.12.1990 №509-XII «Про державну податкову службу в Україні» видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, та які займали посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики) у період до 12.08.2012, перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Пунктом 344.1 статті 344 Податкового кодексу України визначено, що період роботи посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Вказане також кореспондується із частиною вісімнадцятою статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993, згідно якої період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Законом України від 04.12.1990 № 509-XII «Про державну податкову службу в Україні», як і Податковим кодексом України не врегульовано питання пенсійного забезпечення посадових осіб державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, тому при вирішенні таких питань підлягають застосуванню положення Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, зокрема стаття 37, за правилами якої право на одержання пенсії державних службовців мають особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, мають не менше як 10 років стажу державної служби та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом України в постанові від 22.10.2013 у справі № 21-340а13 зазначивши, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII.

Згідно пункту 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року N 283, документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

Як вбачається з записів трудової книжки ОСОБА_1 з 09.01.1991 по 17.12.2024 працювала на різних посадах в органах державної податкової служби: Державній податковій інспекції по Чутовському районі, Державній податковій інспекції по Кременецькому районі, Державній податковій адміністрації у Кременецькому районі, Державній податковій інспекції у Кременецькому районі, Кременецькій міжрайонній державній податковій інспекції, Збаразькій міжрайонній державній податковій інспекції, Кременецькій міжрайонній державній податковій інспекції, Кременецькій міжрайонній державній податковій інспекції Тернопільської області Державної податкової служби України, Кременецькій об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області, Кременецькій об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області, Головному управлінні ДФС у Тернопільській області, Головному управлінні ДПС у Тернопільській області.

Записи у трудовій книжці ОСОБА_1 свідчать про те, що: 30.03.1994 позивач прийняла присягу державного службовця (запис у трудовій книжці № 9); 01.07.2013 згідно наказу №3-0 позивачу присвоєно 13 ранг державного службовця (запис у трудовій книжці № 27); 01.01.2014 згідно наказу №36-0 позивачу присвоєно спеціальне звання «інспектор податкової та митної справи 2 рангу» (запис у трудовій книжці №29); 11.06.2019 згідно наказу №195-0 позивачу присвоєно спеціальне звання «радник податкової та митної справи 3 рангу» (запис у трудовій книжці №36); 21.08.2019 згідно наказу №10-О позивачу присвоєно 6 ранг державної службовця (запис у трудовій книжці №39); 01.09.2023 згідно наказу №293-О позивачу присвоєно 5 ранг державної службовця (запис у трудовій книжці №46); 17.12.2024 припинено державно службу (запис у трудовій книжці №47).

Відтак, період 33 роки 11 місяців та 09 днів проходження служби позивача в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII.

Станом на день набрання чинності Закону України «Про державну службу» №889- VIII стаж державної служби позивача становить 25 років 03 місяці 23 дні.

Станом на 01.05.2016 позивач перебувала на державній службі та мала необхідний стаж 10 років, досягла передбаченого віку 60 років для переведення її на пенсію відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу».

Згідно частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач при зверненні щодо переведення на пенсію державного службовця дотримала усі визначені законом вимоги та надала необхідні документи. В оскаржуваному рішенні відсутні посилання на недотримання позивачем порядку такого звернення, а відсутність необхідного стажу державної служби є єдиною підставою відмови у переведенні.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 311, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 500/62/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. В. Глушко
І. М. Обрізко