Справа № 320/54334/24
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Файдюка В.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лубінця Дмитра Валерійовича, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Сумській області про визнання протиправними рішення і відмови, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди про визнання протиправними рішення і відмови, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

10 жовтня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лубінця Дмитра Валерійовича (далі - відповідач-1), Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - відповідач-2), Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Сумській області (далі - відповідач-3), в якому просив:

- визнати протиправними рішення та відмову відповідача - Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Сумській області Мироненко Тетяни Євгенівни оформлені листом від 11 квітня 2024 року №22167.4/К-9582.3/24/53 та невиконання нею вимог статті 40 Конституції України, статті 15, 19 Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про інформацію» при розгляді моєї скарги від 15 лютого 2024 року №67;

- зобов`язати відповідача - Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути по суті скаргу від 15 лютого 2024 року №67 відповідно до статті 40 Конституції України, статті 15, 19 Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про інформацію»;

- стягнути з Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 10 000 грн моральної шкоди завданої незаконним рішенням (відмовою).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків шляхом надання документу про сплату судового збору та уточненої позовної заяви з прохальною частиною, викладеною відповідно до вимог статті 5, 19, 245 КАС України.

07 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав заяву про усунення недоліків з уточненою позовною заявою та клопотанням про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та повернуто позовну заяву позивачу.

Такий висновок суду першої інстанції обґрунтований тим, що ОСОБА_1 не сплачено судовий збір у встановленому законом розмірі та у спірному випадку відсутні три умови для звільнення від сплати судового збору, передбачені пунктами 1-3 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Не погоджуючись із ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19грудня 2024 року, 02 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, про відсутність доходів і коштів для сплати судового збору та не доведення обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими - про небажання сплатити судовий збір і умисне невиконання мною вимоги ухвали суду від 04 грудня 2024 року про залишення позовної заяви без руху та надання копії квитанції про сплату судового збору.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін та призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року - скасувати, виходячи з такого.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 18 листопада 2010 року у справі "Мушта проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». Також, Суд у справі «Bellet v. Fгаnсе» зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві».

Отже, право на розгляд справи, означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень, а здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Відповідно до частини першої статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Частиною другою статті 8 Закону № 3674-VI передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, з аналізу викладеного вбачається, що питання, зокрема звільнення від сплати судового збору знаходиться у межах суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин, які мають бути підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами скрутного майнового стану сторони.

З огляду на наведене, звільнення від сплати судового збору є дискреційним правом, а не обов`язком суду, можливість реалізації якого пов`язується з майновим станом особи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Законом №3674-VI чітко визначено, як одну з умов для звільнення від сплати судового збору, обов`язок доведення заявником обставин, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Для звільнення від сплати судового збору заявник має довести існування фінансових труднощів та такого майнового стану, що надає підстави вважати за можливе звільнити таку особу від сплати судового збору.

Разом з тим, Закон №3674-VI не містить вичерпного й чіткого визначеного переліку документів, які можливо вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку Суд установлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2005 року у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland»), заява № 71731/01; пункти 63- 64 рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2005 року у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland»), заява № 73547/01).

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 22 серпня 2022 року у справі №120/19342/21-а.

Повертаючись до наданих позивачем доказів, суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження того, що визначений судом до сплати розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, ОСОБА_1 надав до суду, зокрема: відомість з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2023 року по 4 кварталу 2023 року станом на 06 лютого 2024 року (а.с.110), у якій вказано про його дохід, джерелом отримання якого є Сумський обласний центр зайнятості, в сумі 6037,56 гривень (3514,45 гривень за січень 2023 року + 2523,11 гривень за лютий 2023 року).

Тобто, з наданих позивачем доказів вбачається, що позивач, на виконання вимог статті 8 Закону № 3674-VI надав суду відомості, які свідчать, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, який передував зверненню позивача із цим позовом.

Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі №160/12251/20 наголосив, що документом, який відображає всю суму доходу позивача за попередній календарний рік може бути, зокрема, довідка про суми виплачених доходів та утриманих податків, яка формується на підставі відомостей, що містяться у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків.

Вказане свідчить про нездійснення судом першої інстанції перевірки реальної спроможності заявника сплатити судовий збір, враховуючи наявність в останнього доходів за попередній календарний рік у розмірі, що не перевищує розмір судового збору 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, який передував зверненню позивача із цим позовом.

Мотивувальна частина оскаржуваної ухвали суду не містить мотивів достатності/недостатності, належності/неналежності доказів, наданих заявником на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану.

Отже, повернення позовної заяви без належного дослідження реальної спроможності заявника сплатити судовий збір та без зазначення мотивів достатності/недостатності, належності/неналежності доказів, наданих заявником на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану, фактично свідчить про позбавлення заявника доступу до правосуддя.

Враховуючи викладені вище обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для відмови у задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору та як наслідок повернення позовної заяви, є помилковим.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення позовної заяви було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 242-244, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року - скасувати.

Справу направити до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В.В. Файдюк

Судді О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев

Повне рішення виготовлено 16 вересня 2025 року.