Справа № 580/270/25
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/270/25 Суддя (судді) першої інстанції: Олексій РІДЗЕЛЬ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка проявилася в тому, що посадові особи цієї військової частини не надали у термін, встановлений чиним законодавством України, відповідь на запит на інформацію від 06 грудня 2024 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати відповідь на запит на інформацію від 06 грудня 2024 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги наголошує, що станом на дату прийняття рішення судом першої інстанції відповідач дійсно поновив право позивача на інформацію, надіславши 31 січня 2025 року відповідь на запит від 06 грудня 2024 року. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт, що відповідь на запит від 06 грудня 2024 грудня була надіслана позивачу до 10 січня 2025 року, тобто, до дати звернення з цим позовом.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

14 квітня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 , в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач вказує, що оскільки на момент вирішення справи по суті позивач був ознайомлений з відповіддю на запит, то було б необґрунтованим зобов`язання відповідача інформувати позивача про те, що йому вже достеменно відомо.

Крім того з посиланням на судову практику відповідач зазначає про безпідставність визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо недотримання строку повідомлення у разі, якщо заявнику на момент розгляду справи вже здійснено повідомлення.

Після надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.12.2024 позивач направив до військової частини НОМЕР_1 запит на інформацію від 06.12.2024, в якому просив проінформувати його про причини, через які військова частина НОМЕР_1 не надала відповідь на запит на інформацію від 28 жовтня 2024 року самостійно, а направила запит на інформацію від 28 жовтня 2024 року до військової частини НОМЕР_2 , як до належного розпорядника, а також надати копію повідомлення, яким його було проінформовано про те, що запит на інформацію від 28 жовтня 2024 року направлено до військової частини НОМЕР_2 , як до належного розпорядника.

Вказаний запит на інформацію був надісланий рекомендованим листом №023 та вручений відповідачу 12.12.2024.

Вважаючи бездіяльність щодо ненадання у термін, встановлений чинним законодавством України, відповіді на запит, протиправною, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив та зазначив, що позивач 07.12.2024 позивач направив до військової частини НОМЕР_1 запит на інформацію від 06.12.2024. Вказаний запит на інформацію вручений відповідачу 12.12.2024.

На вказаний запит відповідач надав відповідь від 18.12.2024, відповідно до картки реєстрації вихідного документа «Відповідь на запит ОСОБА_1 на інформацію від 06.12.2024», вказана відповідь позивача надана 18.12.2024 за №116/12/ НОМЕР_3 .

Отже, на переконання суду, позивачу надана вичерпна інформація в контексті його запиту від 06.12.2024, а саме: повідомлено, з яких підстав запит від 28.10.2024 направлений до військової частини НОМЕР_2 та надано копію повідомлення від 05.11.2024 №116/12/61053, яким позивача проінформовано про направлення запиту від 28.10.2024 до військової частини НОМЕР_2 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України, гарантовано кожному право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Як встановлено частинами 1 та 2 статті 7 Закону України «Про інформацію», право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Відповідно до статті 5 Закону № 2657-ХІІ, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939).

Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 20 Закону № 2657-ХІІ, за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 12 Закону № 2939 визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

За пунктом 1 частини 1 та частиною 4 статті 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно зі ч. 1 та 2 ст. 19 Закону № 2939, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Отже, системний аналіз наведених норм права в контексті конкретних обставин справи дає підстави для такого висновку, що позивач, як запитувач інформації фізична особа, мав право на отримання такої інформації, як зазначено у ч. 2 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у встановлений вказаним Законом строк.

Відповідно до частин 1, 4 статті 20 Закону № 2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Положеннями статті 23 Закону № 2939 передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 2939-VI відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом (частина 2 статті 24 Закону № 2939-VI.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України.

Отже, за змістом наведених відповідач зобов`язаний протягом встановленого законом строку надати відповідь на запит на інформацію, повідомивши запитувачу лише ту інформацію, яка була відображена, задокументована, створена та знаходилась у розпорядженні відповідача під час виконання законодавчо визначених повноважень, а у разі відсутності запитуваної інформації надати обґрунтовану відповідь щодо такої відмови, роз`яснивши порядок її оскарження.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 07.12.2024 позивач направив до військової частини НОМЕР_1 запит на інформацію від 06.12.2024, в якому просив проінформувати його про причини, через які військова частина НОМЕР_1 не надала відповідь на запит на інформацію від 28 жовтня 2024 року самостійно, а направила запит на інформацію від 28 жовтня 2024 року до військової частини НОМЕР_2 , як до належного розпорядника, а також надати копію повідомлення, яким його було проінформовано про те, що запит на інформацію від 28 жовтня 2024 року направлено до військової частини НОМЕР_2 , як до належного розпорядника.

Вказаний запит на інформацію вручений відповідачу 12.12.2024.

На вказаний запит відповідач надав відповідь з реєстраційними датою і номером від 18.12.2024 №116/12/ НОМЕР_3 , в якій зазначено, що у юридичному управлінні ІНФОРМАЦІЯ_1 за дорученням в межах компетенції розглянуто запит на інформацію щодо ненадання відповіді на запит від 28.10.2024.

Юридичним управлінням Командування за результатами опрацювання запиту від 28.10.2024 на адресу позивача було надіслано відповідь засобами поштового зв`язку. В зв`язку з зазначеним, відповідь на запит від 28.10.2024 щодо особистого прийому, надсилається повторно. Додаток на 2 арк.

Із надісланої позивачу повторно відповіді від 05.11.2024 №116/12/ НОМЕР_4 вбачається, що у юридичному управлінні ІНФОРМАЦІЯ_1 за дорученням та в межах компетенції розглянуто запит на інформацію щодо надання завіреної належним чином копії доповіді командира військової частини НОМЕР_2 . За результатами розгляду повідомлено, що відповідно до пункту 2.7.22 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 №40, військові частини (установи) можуть засвідчувати копії лише тих документів, що створюються в них. Напис про засвідчення копії документа в паперовій формі скріплюється гербовою печаткою. Враховуючи значене, в зв`язку з тим, що оригінал доповіді зберігається у військовій частині НОМЕР_2 , запит від 28.10.2024 було скеровано до зазначеної військової частини для надання належним чином завіреної її копії.

Суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до картки реєстрації вихідного документа «Відповідь на запит ОСОБА_1 на інформацію від 06.12.2024», вказана відповідь позивача надана 18.12.2024 №116/12/ НОМЕР_3 .

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про те, що матеріали справи не містять жодного підтвердження надіслання вказаної відповідь у дату її створення. Так, реєстраційні дата та номер від 18.12.2024 №116/12/ НОМЕР_3 є створеними для внутрішнього використання, вони не підтверджують, що вказана відповідь була надана, тобто надіслана позивачу того ж дня.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідач вказував, що у юридичному управлінні ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВЧ НОМЕР_5 ) було опрацьовано запит ОСОБА_1 від 06.12.2024. Відповідь було надіслано на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку простим листом, але з невідомих причин відповідь на запит від 06.12.2024 за вихідним від 18.12.2024 №116/12/75574 отримано не було.

Надалі у відзиві відповідач вказав, що після отримання ВЧ НОМЕР_5 ухвали про відкриття провадження в цій справі, з метою реалізації позивачем права на інформацію було повторно надіслано на адресу заявника відповідь на запит від 06.12.2024, що підтверджується копією фіскального чека, який додається.

Так, колегія суддів звертає уваги, що матеріали Електронного суду серед додатків до відзиву містять копію фіскального чеку від 31.01.2025 про відправлення позивачу відповіді на його запит від 06.12.2024.

Разом з тим, відповідачем не надано такого підтвердження щодо первинної відправки відповіді на запит позивача, яку відповідач вказує було надіслано на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку простим листом, але з невідомих причин отримано не було.

Вказуючи про те, що відповідь на запит позивача надсилалась двічі, при її наданні та вже після отримання копії ухвали суду, відповідач надає документальне підтвердження лише направлення відповіді після отримання ухвали суду.

Таким чином, матеріали справи не містять жодного доказу направлення позивачу відповіді на запит від 06.12.2024 у встановлений законом строк, оскільки дата вихідної реєстрації відповіді не є датою її надання, а доказів направлення позивачу відповіді з реєстраційними датою і номером від 18.12.2024 №116/12/75574 як у встановлений строк, так і принаймні до дати звернення позивача з позовом, матеріали справи не містять.

Отже, запитувану інформацію надано фактично лише 31.01.2025 (доказів повідомлення позивача раніше не надано), тобто, остання надана з порушенням строку, що свідчить на несвоєчасне надання інформації.

Колегія суддів звертає увагу, що у позовних вимогах позивач не просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання інформації, його вимога була чітко визначена - визнати неправомірною бездіяльність, яка проявилася в тому, що посадові особи цієї військової частини не надали у термін, встановлений чиним законодавством України, відповідь на запит на інформацію від 06 грудня 2024 року.

Так, право на доступ особи до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а й право на своєчасність її отримання.

Відтак, відповідач, враховуючи принципи добросовісності і розсудливості, повинен був дотриматися п`ятиденного строку на їх надання.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2018 року в справі № 800/369/17, дійшла висновку, що порушення суб`єктом владних повноважень права на своєчасність доступу до публічної інформації є невідновлювальним. Надання відповіді на інформаційний запит не свідчить про втрату позивачем обґрунтованого інтересу в оскарженні до суду несвоєчасного надання інформації відповідачем, а його захист можливий лише шляхом визнання відповідної бездіяльності протиправною.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У частині першій статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Суд підкреслює, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 року у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 року у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 року у справі № 2а-204/12).

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку з метою визначення належного способу захисту порушених прав позивача скористатися повноваженнями, визначеними у пунктах 4, 10 статті 245 КАС України і визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного надання відповіді.

Аналогічний підхід до обрання належного способу захисту Верховний Суд застосував у постанові від 11 березня 2019 року у справі №П/9901/989/18/, від 13 грудня 2019 року у справі №806/1762/16, від 09 листопада 2020 року у справі №640/5681/19, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 року у справі № 800/369/17 у подібних правовідносинах.

Суд вважає належним та ефективним захистом порушеного відповідачем права позивача щодо своєчасного отримання відповідей на свої запити шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного надання позивачу відповіді на запит. Такий спосіб захисту спрямований на забезпечення справедливої сатисфакції та належного відновлення порушеного права позивача.

Щодо посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 800/580/17 є необґрунтованим, оскільки обставини та підстави у вказаних рішеннях є відмінними від спірних правовідносин, а саме, у цих справах спірним питанням було надання відповіді на звернення у відповідності з Законом України «Про звернення громадян» та оскарження дій органу який її надавав, проте, у спірних правовідносинах є порушення відповідачем, як розпорядником публічної інформації, приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім іншого, висновки Великої Палати Верховного Суду, на які послався апеляційний суд вище, сформовані після і є новішими аніж практика, на яку посилається відповідач.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідачем самостійно виправила оскаржуване порушення шляхом надання позивачу запитуваної інформації, проте, не надавши відповідь на запит у встановлений Законом № 2939-VI строк, допустила протиправну бездіяльність, то захистити порушене право на своєчасне отримання інформації можливо лише шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Щодо доводів апелянта про те, що з огляду на встановлення виправлення порушення відповідачем шляхом надання відповіді, то за позовною вимогою щодо зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 надати відповідь на запит на інформацію від 06 грудня 2024 року, суд мав закрити провадження у справі, а не відмовити у задоволенні зазначеної вимоги, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 8 частини першої статті 238 КАС встановлено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

У розумінні пункту 8 частини першої статті 238 КАС у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання можливості закриття провадження у справі. При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.

Тобто для застосування такої підстави для закриття провадження у справі необхідна сукупність певних фактів. Зокрема, оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень, а також мають бути відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких дій чи бездіяльності протиправними.

Однак, в даному випадку судом було встановлено, що належним способом захисту у межах спірних правовідносин є саме визнання протиправною бездіяльності відповідача, що, в свою чергу, унеможливлює застосування приписів пункту 8 частини першої статті 238 КАС, тому у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача надати відповідь на запит як похідної від вимоги про визнання бездіяльності протиправною та такої, що вже була реалізована, слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Разом з тим, в даному випадку апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки позивач просив повернути справу на новий розгляд в суд першої інстанції, однак, в силу повноважень апеляційного суду, визначених приписами КАС України, встановлене неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування обставин справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка проявилася в тому, що посадові особи цієї військової частини не надали у термін, встановлений чинним законодавством України, відповідь на запит ОСОБА_1 на інформацію від 06 грудня 2024 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна