Справа № 420/1745/25
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/1745/25

Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року по справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 до Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

20 січня 2025 року військової частини НОМЕР_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила:

- визнати протиправною бездіяльність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, яка виразилась у прийнятті незаконного рішення 34 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.12.2023 року № 5014-VIII.

- зобов`язати Саф`янівську сільську раду Ізмаїльського району Одеської області скликати сесію, на якій розглянути питання, викладене в листі військової частини НОМЕР_1 від 08.01.2025 року за № 10/376-25-Вих, стосовно скасування рішення 34 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.12.2023 року № 5014-VIII та про розірвання договору оренди землі від 26.12.2023 року № 233.

В обґрунтування позовних позивач вказує, що відповідно до рішення 34 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.12.2023 року № 5014-VIII, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 7 (сім) років ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту, площею 0,4139 га, розташованої на території Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами с. Стара Некрасівка), кадастровий номер :01:002:0158 та передано ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» в оренду терміном на 7 (сім) років, земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0158, площею 0,4139 га земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення комунальної власності для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту, розташованої на території Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами с. Стара Некрасівка).

Вказана земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0158, площею 0,4139 га знаходиться у межах прикордонної смуги шириною 50 метрів уздовж лінії державного кордону по берегу української частини прикордонної річки Дунай з Румунією, відтак, має належати до земель оборони, та не може передаватися в оренду інших суб`єктів.

Тому 08.01.2025 року позивач звернувся до відповідача з листом № 10/376-25-Вих «Про скасування рішення сесії», в якому просив розглянути питання про скасування рішення 34 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.12.2023 року № 5014-VIII та про розірвання договору оренди землі від 26.12.2023 року № 233.

Вважаючи протиправною допущену відповідачем бездіяльність щодо реагування на лист № 10/376-25-Вих від 08.01.2025 року, позивач звернувся до суду.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що на лист військової частини НОМЕР_1 від 08.01.2025 року за № 10/376-25-Вих, стосовно скасування рішення від 20.12.2023 року № 5014-VIII та про розірвання договору оренди землі від 26.12.2023 року № 233 Саф`янівською сільською радою надано змістовну відповідь від 15.01.2025 № 01/01-33/90/168 щодо порядку скасування рішень ради.

Зокрема позивачу роз`яснено, що прийняті рішення є актами індивідуальної дії, а не нормативними актами, тому сільська рада не може скасовувати власні рішення.

Крім того, вимога позивача про зобов`язання відповідач скликати сесію та розглянути питання є втручанням в дискреційні повноваження колегіального органу.

Третя особа, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 у справі №1- 9/2009, висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 20.09.2018 року у справі №521/17710/15-а, від 22.01.2019 року у справі №371/957/16-а, від 13.03.2019 року у справі №542/1197/15-а, а також висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові №910/15058/18 від 14.01.2020 року, зазначила, що органи місцевого самоврядування мають визначене законом право скасовувати прийняті ними рішення, у т. ч. з підстав їх невідповідності Конституції України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим в межах її повноважень. Проте, органи місцевого самоврядування повинні враховувати, що вони не можуть скасовувати прийняті ними раніше рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а отже вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду 22 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про скасування рішення 34 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.12.2023 року № 5014-VIII.

Апелянт вказує, що землі оборони не можуть бути передані в користування за рішенням сільської ради. Аргументуючи свою позицію, апелянт посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 902/122/24 в правовідносинах щодо визначення земельних ділянок у межах прикордонної смуги, яка встановлена шириною 30-50 метрів вздовж державного кордону України на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми, (а вздовж лінії державного кордону України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь - шириною до 2 кілометрів), відповідно до яких, що такі земельні ділянки належать до земель оборони щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання та які можуть перебувати лише у державній власності, а отже не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності.

Також апелянт вказує, що оскаржуване рішення прийнято з ігноруванням спеціального правового режиму земель оборони та без урахування правового статусу прикордонної смуги, яка згідно зі статтею 1 Закону України «Про використання земель оборони» та статтею 2 Закону України «Про державний кордон України» є територією оборонного значення. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на недопустимості передачі земель оборони, розташованих у межах прикордонної смуги, будь-яким суб`єктам, окрім військових формувань, які безпосередньо здійснюють охорону та оборону державного кордону.

Суд першої інстанції не врахував правового статусу земельної ділянки, яка передана в оренду ТОВ «Термінал АФ», попри те, що ця земельна ділянка розташована в межах прикордонної смуги, є землею оборони, тому відповідно до чинного законодавства України повинна перебувати у постійному користуванні військових частин Державної прикордонної служби України.

Окремо апелянт вказує, що суд першої інстанції проігнорував судову практику Верховного Суду, яка передбачає обов`язок адміністративного суду вийти за межі позовних вимог у випадках реального порушення прав суб`єкта владних повноважень, особливо коли мова йде про інтереси держави у сфері безпеки державного кордону. У зв`язку з цим, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню у повному обсязі з постановленням нового рішення, яким скасувати рішення сесії Саф`янівської сільської ради про передачу в оренду ТОВ «Термінал АФ» земельної ділянки в межах прикордонної смуги та визнати за військовою частиною Державної прикордонної служби України право постійного користування цією земельною ділянкою як землею оборони.

Саф`янівська сільська рада та ТОВ «Термінал АФ» подали відзиви на апеляційну скаргу, у яких заперечують про її задоволення та просять залишити в силі оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Відповідач зазначає про дотримання ним вимог чинного законодавства та прав позивача, оскільки на письмове військової частини радою надана ґрунтовна відповідь та роз`яснено неможливість скасування власного рішення. Також відповідачем наголошено, що правомірність прийняття рішення від 20.12.2023 року № 5014-VIII не є предметом оскарження у даній справі. В аспекті наведеного рада зазначає, що позивач на власний розсуд визначив позовні вимоги, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для виходу за межі заявлених вимог.

ТОВ «Термінал АФ» у своєму відзиві також вказує, що вимоги апеляційної скарги виходять за межі заявлених позовних вимог, що суперечить положенням ч.5 ст.308 КАС України.

Відповідно до ч.3 п.1 ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

Рішенням 34 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.12.2023 року №5014-VIII, затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 7 (сім) років ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту, площею 0,4139 га, розташованої на території Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами с. Стара Некрасівка), кадастровий номер :01:002:0158 та передано ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» в оренду терміном на 7 (сім) років, земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0158, площею 0,4139 га земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення комунальної власності для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту, розташованої на території Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами с. Стара Некрасівка) (т.1 а.с.19).

На підставі вищезазначеного рішення 26.12.2023 року між Саф`янівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області та ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» укладено договір оренди землі №233, згідно якого земельну ділянку з кадастровим номером: :01:002:0158 передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРМІНАЛ АФ» строком на 7 (сім) років (т.1 а.с.52-59).

Право оренди земельної ділянки на підставі вказаного договору оренди землі від 26.12.2023 зареєстроване за ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» у Державному реєстрі речових прав (т.1 а.с.50-51).

08.01.2025 року позивач звернувся до голови Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області з листом № 10/376-25 Про скасування рішення сесії, в якому просив розглянути питання про скасування рішення 34 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.12.2023 року № 5014-VIII та про розірвання договору оренди землі від 26.12.2023 року № 233 між Саф`янівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області та ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ», посилаючись на те, що земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0158 входить до земель оборони та може перебувати лише на праві постійного користування у військових частинах Держприкордонслужби, а саме: військової частини НОМЕР_1 (т.1 а.с.18).

Листом від 15.01.2025 року №01/01-33/90/168 Саф`янівським сільським головою було надано відповідь на звернення позивача від 08.01.2025 року, в якій, зокрема, зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, на підставі яких виникають речові права на земельні ділянки, можуть бути визнані недійсними, протиправними виключно за рішенням суду, крім випадків, коли скасування протиправних рішень в позасудовому порядку передбачено законодавчими актами у сфері земельних відносин, а також Законом України «Про адміністративну процедуру» (т.1 а.с.136).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування, яким є рішення відповідача від 20.12.2023 року № 5014-VIII, є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

За таких обставин суд дійшов висновку про помилковість тверджень позивача про те, що відповідач може самостійно скасувати власне рішення від 20.12.2023 року № 5014-VIII, яке є правовим актом індивідуальної дії, та на підставі якого у ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» виникло право оренди земельної ділянки, зареєстроване у встановленому законом порядку, і яке (рішення) вичерпало свою дію виконанням, враховуючи також, що третя особа заперечує проти скасування цього рішення.

При цьому суд зауважив, що власне правомірність чи протиправність самого рішення 34 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.12.2023 № 5014-VIII не є предметом спору в даній справі, оскільки таких вимог позивачем не заявлялося.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Стаття 144 Конституції України передбачає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

При цьому, згідно п.34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР (далі за текстом - Закон №280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.5 ст.46 Закону №280/97-ВР сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Частиною 13 ст.46 Закону №280/97-ВР, зокрема, передбачено, що пропозиції щодо питань на розгляд ради можуть вноситися сільським, селищним, міським головою, постійними комісіями, депутатами, виконавчим комітетом ради, головою місцевої державної адміністрації, головою районної у місті, районної, обласної ради, загальними зборами (конференцією) жителів, громадськими слуханнями, жителями у порядку місцевої ініціативи.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно ч.10 ст.59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Офіційне тлумачення положень частини десятої статті 59 Закону №280/97-ВР було надано у Рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 у справі № 1-9/2009.

Так, у зазначеному Рішенні, проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Конституційний Суд України зазначив, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Відповідно до висновків Конституційного Суду України ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Повертаючись до встановлених обставин даної справи, рішення відповідача від 20.12.2023 року № 5014-VIII є правовим актом індивідуальної дії, оскільки регулює відносини між сільською радою та ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ», в результаті прийняття якого у ТОВ виникло право оренди земельної ділянки. В подальшому право оренди зареєстроване у встановленому законом порядку, тому рішення ради вичерпало свою дію виконанням.

За наведеного правового регулювання та враховуючи висновки Конституційного Суду України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не може самостійно скасовувати власне рішення.

В даному випадку доречно зауважити, що положення п.15 ч.1 ст.25 та ч.4 ст.59 Закону, на які посилався позивач, не є релевантними до даних правовідносин оскільки перша норма регулює процедуру скасування радою актів виконавчих органів ради (а не власних рішень ради), а друга процедуру зупинення сільським головою рішення ради у 5-денний строк з моменту його прийняття та внесення його на повторний розгляд відповідної ради.

Таким чином, доводи позивача щодо обов`язку відповідача розглянути питання скасування рішення ради від 20.12.2023 року № 5014-VIII та як наслідок розірвання договору оренди землі № 233, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем висновків Конституційного Суду України, викладених у Рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року у справі № 1-9/2009.

З огляду на наведене, відповідач не має обов`язку скликати сесію, на якій розглянути питання, викладене в листі військової частини НОМЕР_1 від 08.01.2025 року за № 10/376-25-Вих, стосовно скасування рішення 34 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.12.2023 року № 5014-VIII та про розірвання договору оренди землі від 26.12.2023 року № 233, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вказаної позовної вимоги.

В поданій апеляційній скарзі позивач фактично не заперечує проти рішення у відповідній частині, однак зазначає, що з метою захисту його порушеного права суд мав вийти за межі заявлених позовних вимог та скасувати рішення 34 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.12.2023 № 5014-VIII.

Верховний Суд у постановах від 13.04.2023 року у справі № 757/30991/18-а, від 12.10.2023 року у справі № 160/21190/21, від 15.02.2024 року у справі № 520/27906/21, від 17.04.2024 року у справі № 300/3779/23 та багатьох інших, неодноразово наголошував, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 29.05.2018 року у справі № 800/341/17 та від 12.11.2019 року у справі № 9901/21/19 зазначила, що вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, якою визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові від 22.02.2024 року у справі № 990/150/23 Велика Палата Верховного Суду нагадала усталені підходи, сформовані судовою практикою, що за змістом зазначеної норми це право (вийти за межі позовних вимог) суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Відхилення від такого правила є можливим лише задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 13.04.2023 року у справі № 757/30991/18-а, від 12.10.2023 року у справі № 160/21190/21, від 17.04.2024 року у справі № 300/3779/23, від 15.02.2024 року у справі № 520/27906/21 та інші).

В той же час, вказуючи в апеляційній скарзі на необхідність виходу за межі заявлених позовних вимог, позивач заявляє про наявне власне право на земельну ділянку, яка передана в користування ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ», та просить суд визнати протиправною бездіяльність сільської ради щодо непередачі в постійне користування військовій частині земельної ділянки.

Тобто військова частина заявляє власні майнові претензії на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ». Отже, відповідно до наведених доводів апеляційної скарги та правової позиції військової частини, вихід за межі позовних вимог привиде до розгляду спору про право, що не притаманно адміністративинивному судочинству.

Таким чином, суд першої інстанції не мав правових підстав для виходу за межі позовних вимог, в той час як позивач не наводить жодного аргументу на користь неможливості звернення з відповідними позовними вимогами до належного суду.

Окремо апелянт подав до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, у яких посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі 902/122/24 та вказує на неможливість передачі земельно прикордонної смуги до комунальної чи приватної власності.

У свою чергу, колегія суддів, ознайомившись з вказаною постановою, зазначає про її нерелевантність до спірних правовідносин, оскільки спір у справі 902/122/24 стосувався передачі земель державної власності до земель комунальної та розглядався як спір про право у межах господарської юрисдикції.

Відповідна постанова Великої Палати Верховного Суду навпаки підтверджує висновки суду апеляційної інстанції про неможливість виходу за межі заявлених позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 17 лютого 2025 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,320,322,325,328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко