Справа № 400/5672/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/5672/23

Головуючий І інстанції: Гордієнко Т.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення суду - 26.08.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

18.05.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до ГУ ДПС у Миколаївській області, в якому, з урахуванням об`єднання справи №400/10714/23 та №400/5672/23 в одне провадження, просив визнати протиправним та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення №4 від 17.02.2023р. про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 277 750,24 грн. та сплату штрафних (фінансових) санкцій в сумі 69 437,56 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №4 від 17.02.2023р. про збільшення грошового зобов`язання зі сплати військового збору в сумі 23 145,86 грн. та сплати штрафних (фінансових) санкцій в сумі 5 786,47 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №4 від 17.02.2023р. про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 128 745 грн. та сплати штрафних (фінансових) санкцій в сумі 32 186,25 грн..

- податкове повідомлення-рішення №4 від 17.02.2023р. про застосування штрафної санкції на підставі абз.1 та 2 п.121.1 ст.121 ПК України в сумі 1020 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №4 від 17.02.2023р. про застосування штрафної санкції відповідно до п.117.1 ст.117 ПК України в сумі 340 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №4 від 17.02.2023р. про застосування штрафної санкції відповідно до п.124.1 ст.124 ПК України в сумі 38,25 грн.;

- вимогу про сплату боргу з єдиного соціального внеску Ф-6099 від 04.08.2023р. на суму боргу 246963,88 грн.;

- рішення № від 04.08.2023р. про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 123481,94 грн., відповідно до п.3 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;

- рішення № від 04.08.2023р. про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 170 грн., відповідно до п.7 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;

- рішення № від 04.08.2023р. про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 136 грн., відповідно до п.5 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;

- рішення № від 04.08.2023р. про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 385 грн., відповідно до п.3 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що запит відповідача про надання документів від 08.02.2022р. позивач отримав вже після завершення невиїзної позапланової перевірки (15.02.2022р.), яка перевірка проводилась з 04.02.2022р. по 10.02.2022р. Отже, саме 15.02.2022р. позивач і дізнався про існування такого запиту. У свою чергу, як зазначає позивач, він, платник податків, не зобов`язаний після закінчення перевірки надавати дані та документи.

Більш того, документи первинного бухгалтерського обліку, що використовуються для ведення обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, зберігаються в строки визначені п.44.3 ст.44 ПК України не менш 1095 днів (3 роки), з дня подання звітності, для складання якої, такі документи використовувались. Норми ПК України не передбачають дію мораторію і. як наслідок, зупинення строків давності визначених в п.44.3 ст.44 ПК України, стосовно збереження документів. Тобто, терміни зберігання документів, встановлений зазначеною статтею, щодо зберігання таких за 2017р. та 2018р. платник податку не порушував, а інші терміни ПК України та іншими законодавчими актами з питань оподаткування не передбачено. Відповідно, на переконання позивача, контролюючий орган не має право вимагати документи для перевірки, обов`язковий термін зберігання яких закінчився, згідно з п.44.3 ст.44 ПК України.

Також, податковий орган протиправно збільшив йому і суму податку на додану вартість, а тому що, на його думку платник податків з 01.04.2017р. по 31.03.2018р. перевищив суму в 1000000 грн. від здійснення операцій зазначених в п.181.1 ст.181 ПК України. Період з 01.04.2017р. по 31.03.2018р. не є періодом в розуміння 12 останніх календарних місяців, вказаного в наведеній вище нормі ПК України. На переконання позивача, 12 календарних місяців слід розраховувати, як календарних з 01.01.2017р. по 31.12.2017р. А податкова вимога від 04.08.2023р. на суму боргу 243963,88 грн. є похідною від податкового повідомлення-рішення від 17.02.2023р. №4 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 277750,24 грн., а тому також є протиправною та її належить скасувати.

Представник ГУ ДПС у Миколаївській області надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року (ухвалене в порядку письмового провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 21.10.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.08.2024р. і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

21.10.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2024р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

21.11.2024р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

02.03.2020р. до Єдиного державного реєстру було внесено запис за №2012609 про «припинення» фізичною особою ОСОБА_1 його підприємницької діяльності.

У зв`язку з отриманням електронного повідомлення від державного реєстратора про внесення до Єдиного державного реєстру запису від 02.03.2020р. за №2012609, відповідачем була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01.01.2017р. по 02.03.2020р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 02.06.2015р. по 02.03.2020р. на підставі пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 розділу І, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.7 п.78.1 ст.78, ст.79, п.82.2 ст.82 розділу II, п.522 підрозділу 10 розділу ХХ, з урахуванням ст.102 розділу ІІ ПК України, ст.ст.13, 14 Розділу IV Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Копію наказу про проведення документальної перевірки, а також письмове повідомлення від 06.01.2022р. №2/14-29-07-11 направлено позивачу рекомендованим листом засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення.

13.01.2022р. вказані документи було вручено особисто ОСОБА_1 .

Документальна позапланова невиїзна перевірка позивача проводилась у період з 04.02.2022р. по 10.02.2022р. Перевірка проведена за період з 01.01.2017р. по 02.03.2020р., відповідно до п.52-2 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України.

За результатами даної перевірки складено акт від 17.02.2022р. №1069/14-29-07-13/ НОМЕР_1 , в якому було встановлено і зафіксовано такі порушення:

- п.176.1 ст.176, п.177.10 ст.177 ПК України, п.1 «Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть ФОП, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність» (затв. наказом Міністерства доходів і зборів України 16.09.2013р. №481), а саме відсутня книга обліку доходів та витрат за період здійснення діяльності з 01.01.2017р. по 02.03.2020р. (не надана до перевірки);

- п.177.2, пп.177.3.1 п.177.3, пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Розділу IV ПК України, а саме заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення господарської діяльності на суму 277750,24 грн., в тому числі по періодам: за 2017р. в сумі 132790,06 грн, за 2018р. - 129871,67 грн, за 2019р. - 15088,51 грн.;

- п.2 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме до перевірки книга обліку доходів та витрат не надана (відсутня);

- п.4 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо несвоєчасного подання ним Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Додаток 4 та Таблиця 1 Додатка 4 Нарахування єдиного внеску за травень 2019р., граничний строк подання 20.06.2019р., фактично надано 07.08.2019р.;

- п.1 ч.2 ст.6, п.2 ч.1 ст.7, ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо заниження єдиного внеску за 2017р., 2018р. та 2019р. на загальну суму 246963,88 грн., в тому числі по періодам: за 2017р. - 101277 грн., за 2018р. на 137602,08 грн., за 2019р. - 8084,80 грн.;

- порушено п.1 ч.2 ст.6, п.1 ч.1 ст.7, ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за рахунок самостійного виправлення помилки: завищення за червень 2017р. на суму 770 грн.; заниження за січень 2017р. на суму 385 грн.; заниження за лютий 2017р. на суму 385 грн.;

- п.181.1 ст.181, п.183.10 ст.183, ст.ст.187,188 ПК України відносно не реєстрації платником податку на додану вартість за період з 01.03.2018р. по 10.04.2018р., в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету за період з 11.04.2018р. по 02.03.2020р. на загальну суму 128745 грн.;

- п.161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України відносно заниження військового збору від здійснення господарської діяльності, що підлягає сплаті до бюджету в загальній сумі 23145,86 грн., в тому числі по періодам: за 2017р. в сумі 11065,84 грн., за 2018р. - 10822,64 грн., за 2019р. - 1257,38 грн.;

- п.57.1 ст.57, п.161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України щодо несвоєчасної сплати суми податкових зобов`язань за 2018р. у сумі 153 грн., а саме по граничному строку сплати 21.02.2019р., фактично сплачена 28.02.2019р.;

- п.63.3 ст.63 ПК України, а саме несвоєчасне подання повідомлення про об`єкт оподаткування за формою №20-ОПП, строк подання - 19.06.2017р., фактично надано - 16.01.2019р.;

- пп.16.1.12 п.16.1 ст.16, п.44.3 ст.44, пп. «б» п.176.1 ст.176 ПК України, а саме: відсутність первинних документів, які підтверджують понесені витрати, пов`язані з підприємницькою діяльністю за період з 01.01.2017р. по 02.03.2020р. в загальній сумі 1586349,91 грн., в тому числі по періодах: 2017р. - 781015,58 грн., 2018р. - 721509,26 грн., 2019р. - 83825,07 грн., Книг обліку доходів та витрат ф.10, виписок з розрахункових рахунків про рух коштів, документів, на підставі яких використовувалися об`єкти торгівлі.

На підставі встановлених в Акті перевірки порушень, уповноваженою особою відповідача прийняті податкові повідомлення-рішення від 17.02.2023р.:

- форми «Р» №4, яким визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 160931,25 грн, в т.ч. основний платіж 128745 грн. та штрафні (фінансові) санкції 32186,25 грн;

- форми «Ш» №4, яким визначено суму штрафу 38,25 грн. за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування;

- форми «ПС» №4, яким визначено суму штрафних (фінансових) санкцій - 1020 грн. за платежем адміністративні штрафи та інші санкції (відсутність первинних документів які підтверджують понесені витрати за період з 2017р. по 2019р.; не надання до перевірки книги обліку доходів та витрат за період здійснення діяльності з 01.01.2017р. по 02.03.2020р.);

- форми «ПС» №4, яким визначено суму штрафних (фінансових) санкцій - 340 грн. за платежем адміністративні штрафи та інші санкції (несвоєчасне подання повідомлення про об`єкт оподаткування за формою № 20-ОПП);

- форми «Р» №4, яким визначено грошове зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 28932,33 грн, в т.ч. основний платіж 23145,86 грн та штрафні (фінансові) санкції 5786,47 грн;

- форми «Р» №4, яким визначено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 347187,80 грн., в т.ч. основний платіж 277750,24 грн. та штрафні (фінансові) санкції 69437,56 грн.;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6099, якою було визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску на суму 246963,88 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску (додаток 13) №, яким визначено суму штрафної санкції 123481,94 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (додаток 16) №, яким визначено суму штрафної санкції - 170 грн. (несвоєчасне надання Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Додаток 4 та Таблиця 1 Додатка 4 Нарахування єдиного внеску за травень 2019р.);

- рішення про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок (додаток 14) №, яким визначено суму штрафної санкції - 136 грн. (до перевірки не надано первинні документи щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із суми чистого доходу платника податків - фізичної особи, а саме: встановлено відсутність (не надані до перевірки) книги обліку доходів та витрат);

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску (додаток 13) №, яким визначено суму штрафної санкції - 385 грн. (перевіркою встановлено заниження єдиного внеску за січень та лютий 2017р., завищення за червень 2017р. із заробітної плати найманих працівників, за рахунок самостійного виправлення помилки).

Далі, позивачу ОСОБА_1 було вручено запит від 04.02.2022р. №3879/14-29-07-13-02 про надання письмового пояснення і документів для проведення перевірки, що підтверджують дані податкової звітності.

Даний лист отриманий платником податків особисто 04.02.2022р.

У ході проведення перевірки був складений запит від 08.02.2022р. №1 щодо надання для проведення перевірки документів, що підтверджують дані податкової звітності.

Як зазначив відповідач, ОСОБА_1 ознайомившись зі змістом запиту, відмовився його отримувати, у зв`язку із чим, фахівцями Відділу планових перевірок оподаткування фізичних осіб управління податкового аудиту був складений акт про неможливість вручення запиту від 08.02.2022р. №221/14-29-07¬13/, а запит направлений на адресу платника податків засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з відміткою про вручення.

Запит був вручений особисто позивачу 10.02.2022р.

09.02.2022р. фахівцями Відділу планових перевірок оподаткування фізичних осіб складений акт про неможливість вручення запиту №227/14-29-07-13/ НОМЕР_1 , а запит направлений на адресу платника податків засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з відміткою про вручення.

Запит був вручений особисто позивачу 11.02.2022р.

10.02.2022р. фахівцями відділу планових перевірок оподаткування фізичних осіб складений акт про неможливість вручення запиту від №235/14-29-07-13/ НОМЕР_1 , а запит направлений на адресу платника податків засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з відміткою про вручення.

Запит був вручений особисто позивачу 15.02.2022р.

10.02.2022р. складено акт №233/14-29-07-13/ НОМЕР_1 про ненадання платником податків первинних документів, а саме: Книгу обліку доходів та витрат ф.10, виписки з розрахункових рахунків про рух коштів з 01.01.2017р. по 02.03.2020р., а також за 2017р. на суму 781015,58 грн., за 2018р. на суму 721509,26 грн. та за 2019р. - на суму 83825,07 грн., які підтверджують понесені витрати, пов`язані з підприємницькою діяльністю.

Не погоджуючись із вказаними діями та рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог і, відповідно, з правомірності дій та спірних рішень податкового органу.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як визначено ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (або вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; із дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема із дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010р. №2755-VI.

Так, у відповідності до п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених Кодексом, а фактичні перевірки - Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Як передбачено у пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України, документальною перевіркою є перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) і яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законом порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Згідно з пп.78.1.7 п.78.1 ст.78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.

Позивач, обґрунтовуючи протиправність прийнятих контролюючим органом рішень, фактично посилається на пропущення контролюючим органом строків на проведення перевірки та спливу строку зберігання документів позивачем.

З цього приводу колегія суддів зазначає про таке.

ПК України не встановлює конкретного строку задля реалізації контролюючим органом права на проведення документальної позапланової перевірки згідно з пп.78.1.7 п.78.1 ст.78 ПК України після виникнення відповідної правової підстави, а лише у п.102.1 ст.102 ПК України визначає, що контролюючий орган може провести перевірку і самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки операції відповідно до ст.ст.39 і 39- 2 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної п.133.4 ст.133 ПК України, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

У період же виникнення спірних правовідносин застосування ст.102 ПК України мало свої особливості, а саме: п.52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Кодексу встановив зупинення перебігу усіх строків давності, встановлених ст.102, на період з 18.03.2020р. по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Дію п.52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України зупинено на період дії воєнного, надзвичайного стану згідно з п.2 розділу II Закону України від 15.03.2022р. №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022р.

Цим же Законом в ПК України були внесені певні зміни, зокрема, ст.102 доповнено п.102.9 такого змісту: «На період дії правового режиму воєнного, надзвичайного стану зупиняється перебіг строків, визначених цим Кодексом, іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи».

Далі, 07.03.2022р. набрав чинності Закон України від 03.03.2022р. №2118-IX, яким підрозділ 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України доповнено п.69, з-поміж іншого, пп.69.9 якого встановив те, що для платників податків та контролюючих органів зупиняється перебіг строків, визначених податковим законодавством та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Положення ПК України щодо зупинення усіх строків були чинними до 27.05.2022р. (дата набрання чинності Законом №2260-IX).

З цього дня у податковому законодавстві з`явились винятки, на які зупинення строків не поширювалося, зокрема, щодо строків проведення фактичних та документальних позапланових перевірок.

Також, колегія суддів звертає увагу, що Закон №2118-IX шляхом доповнення підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України п.69, зокрема, пп.69.2 встановив мораторій на проведення будь-яких видів перевірок. Такий суцільний мораторій діяв до 17.03.2022р., водночас мораторій на проведення документальних позапланових перевірок, що проводяться на підставі пп.78.1.7 п.78.1 ст.78 ПК України остаточно був скасований з 27.05.2022р.

Надаючи оцінку рішенню суду 1-ї інстанції в межах ключового питання у цій справі, колегія суддів наголошує на тому, що пп.78.1.7 п.78.1 ст.78 ПК України встановлює декілька самостійних підстав для проведення документальної позапланової перевірки, які можуть застосовуватися як у сукупності, так і кожна окремо. Виникнення цього права є достатньою підставою для призначення і проведення перевірки, яке має бути реалізоване з обов`язковим дотриманням інших умов, які встановлені ПК України, і обмежене виключно граничним строком, про який йдеться у ст.102 ПК України (із урахуванням особливостей у її застосуванні, які встановлені у зв`язку із «ковідними» і «воєнними» змінами).

Застосовуючи такий висновок до спірних правовідносин, колегія суддів виходить з того, що після отримання даних від державного реєстратора про самостійне припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 за власним бажанням - 02.03.2020р. у контролюючого органу виникло право на проведення документальної позапланової перевірки на підставі пп.78.1.7 п.78.1 ст.78 ПК України.

Оскільки ПК України не встановлює конкретного строку для прийняття контролюючим органом наказу про проведення перевірки на підставі пп.78.1.7 п.78.1 ст.78 ПК України, а строки, встановлені ст.102 ПК України зупинені у законному порядку, то відсутні підстави вважати, що ГУ ДПС втратило право на проведення перевірки.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 05.06.2024р. у справі №520/4882/23.

Таким чином, строки, передбачені ст.102 ПК України, не застосовуються під час дії карантину та воєнного стану, у зв`язку з чим контролюючий орган не позбавлений можливості проводити перевірки за минулі періоди, якщо є підстави для таких перевірок.

Стосовно строків давності для зберігання документів платником податків, то колегія суддів, у контексті наведених вище висновків, зазначає, що відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Пунктом 44.3 ст.44 ПК України встановлено, що платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів та інформації, визначених п.44.1 ст.44 ПК України, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством строків, але не менше: 2555 днів для документів та інформації, необхідних для здійснення податкового контролю відповідно до ст.ст.39 і 39-2 Кодексу (п.п.44.3.1 п.44.3 ст.44); 1825 днів для первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством, що складаються, з-поміж іншого, фізичними особами підприємцями, у тому числі такими, що обрали спрощену систему оподаткування, щодо виплачених нерезиденту доходів (прибутків) із джерелом їх походження з України, що оподатковуються в порядку, визначеному п.141.4 ст.141 ПК України, за винятком документів, до яких застосовується більш тривалий строк зберігання згідно з п.п.44.3.1 п.44.3 ст.44 цього Кодексу (п.п.44.3.2 п.44.3 ст.44); 1095 днів для інших документів, на які не поширюються вимоги пп.44.3.1 та 44.3.2 п.44.3 ст.44 ПК України (п.п.44.3.3 п.44.3 ст.44); 1095 днів для документів, пов`язаних із виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, включаючи дозвільні документи (п.п.44.3.4 п.44.3 ст.44).

Строки зберігання документів та інформації, визначені цим пунктом, розраховуються з дня подання податкової звітності чи іншої звітності, передбаченої цим Кодексом, для складення якої використовуються зазначені документи та/або інформація, а в разі її неподання - з передбаченого Кодексом граничного строку подання такої звітності, а для документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів - з дня завершення строку їх дії).

У разі ліквідації платника податків документи, визначені п.44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1825 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідних для здійснення податкового контролю відповідно до ст.ст.39 і 39-2, п.141.4 ст.141 цього Кодексу), що передували даті ліквідації платника податків, у встановленому законодавством порядку передаються до архіву.

Передбачені цим пунктом строки зберігання документів та інформації продовжуються на період зупинення відліку строку давності у випадках, передбачених п.102.3 ст.102 цього Кодексу.

Отже, ст.44 ПК України встановлено мінімальні строки зберігання документів та інформації, пов`язаних з обчисленням, а також сплатою податків та зборів із збільшенням цього строку при проведенні процедури оскарження у разі визначення сум зобов`язань контролюючими органами.

З огляду на наведене, враховуючи зупинення перебігу строків, визначених ст.102 ПК України, колегія суддів вважає вірними висновки суду 1-ї інстанції відносно наявності у позивача обов`язку зберігати документи за спірний період.

Із матеріалів справи встановлено, що до проведення перевірки та під час проведення перевірки будь-які пояснення та первинні документи щодо здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_1 не подавалися, з огляду на що колегія суддів доходить висновку відсутність будь-яких підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Так, згідно зі ст.83 ПК України, для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки, надані відповідно до ст.84 цього Кодексу та інших законів України; судові рішення; податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або ж іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

За правилами п.85.8 ст.85 ПК України, посадова (службова) особа контролюючого органу, яка проводить перевірку, у випадках, передбачених цим Кодексом, має право отримувати від платника податків або його законних представників копії документів, що належать до предмета перевірки.

Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або ж його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Положеннями пп.20.1.6 та 20.1.7 п.21.1 ст.21 ПК України визначено, що контролюючі органи, які передбачені у пп.41.1.1 п.41.1 ст.41 цього ж Кодексу, мають право запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану із обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи, а також отримувати від платників податків, платників єдиного внеску та надавати у межах, передбачених законом, документи в електронному вигляді.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції, колегія суддів встановила, що у ньому містяться належні мотиви для відмови у визнанні протиправними і скасування спірних податкових повідомлень-рішень зі спростуванням доводів позивача.

Зокрема, суд першої інстанції цілком вірно звернув увагу на те, що платники податків, згідно з п.44.1 ст.44 ПК України, зобов`язані для цілей оподаткування вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/чи податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності та інших документів, пов`язаних із обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Як визначено п.44.5 ст.44 ПК України, у разі втрати, пошкодження чи дострокового знищення документів, зазначених в п.п.44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.

У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абз.2 п.44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абз.2 і 4 п.44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення (п.44.6 ст.44 ПК України).

Порядок надання платниками податків документів до податкової перевірки закріплено у ст.85 ПК України.

Пунктами 85.2, 85.4, 85.6 і 85.7 означеної статті визначено, що платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або ж пов`язані із предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки. При проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, а також порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності). Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.

У разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Отримання копій документів оформляється описом.

Копія опису, складеного посадовими (службовими) особами контролюючого органу, вручається під підпис платнику податків або його законному представнику. Якщо платник податків або його законний представник відмовляється від засвідчення опису або від підпису про отримання копії опису, то посадові (службові) особи контролюючого органу, які отримують копії, роблять відмітку про відмову від підпису.

Так, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що обов`язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов`язком платника податків зберігати такі первинні документи і надавати їх при перевірці. Ненадання таких документів нормами п.44.6 ст.44 ПК України прирівнюється до їх відсутності.

Винятком є випадки виїмки документів або іншого їх вилучення правоохоронними органами та іншими компетентними органами.

Так, як вбачається із матеріалів справи, ухвалою суду 1-ї інстанції від 22.08.2023р., за клопотанням самого позивача, по справі була призначена почеркознавча експертиза щодо отримання ним 04.02.2022р. запиту про надання документів від відповідача від 04.02.2022р. №3879/6/14-29-07-13-02 та ким виконаний рукописний текст на запиті «Отримав 04.02.2022р. ОСОБА_2 » позивачем чи іншою особою.

Як слідує зі змісту висновку експерта від 09.02.2024р. №СЕ-19/115-24/2315-ПЧ, рукописний текст «Отримав 04.02.2022р. ОСОБА_2 та підпис в запиті «Щодо надання інформації від 04.02.2022р. №3879/6/14-29-07-13-02» виконані самим ОСОБА_1 .

Як свідчать матеріали справи, наказ від 06.01.2022р. про проведення податкової перевірки ОСОБА_1 отримав 13.01.2022р., а запит від 04.02.2022р. про надання документів щодо предмета даної перевірки - 04.02.2022р.

Тобто, враховуючи наведені обставини, останній був повідомлений належним чином про строки проведення перевірки, а запит про надання документів ним був отриманий в перший же день перевірки.

У той же час, як свідчать матеріали справи (та фактично не є спірним у межах даної справи), позивач всупереч наведених вище вимог ПК України не виконав свого обов`язку та не надав податковому органу витребувані документи, а тому, відповідно, суд 1-ї інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що такі документи відсутні у такого платника податків на час складення звітності.

Доповнюючи зазначені висновки, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що обставина порушення платником податків обов`язку, встановленого п.85.2 ст.85 ПК України, щодо надання після початку перевірки всіх документів, які пов`язані з предметом перевірки, не означає, що такий платник не має права додатково їх надати до прийняття відповідного рішення й, при цьому, не звільняє контролюючий орган від обов`язку врахувати додатково надані платником документи у строк, встановлений абз.2 п.44.7 ст.44 ПК України, при прийнятті рішення, що прямо передбачено нормами п.44.6 ст.44 ПК України (постанова Верховного Суду від 08.09.2019р. у справі №802/1069/13-а).

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення податкової перевірки та до прийняття ГУ ДПС у Миколаївській області спірних рішень за результатами такої перевірки, позивачем (без суттєвих затримок та необґрунтованих зволікань) вчинялись будь-які дії стосовно надання до контролюючого органу копії первинних документів, які не були враховані під час проведення цієї перевірки.

Будь-яких змістовних пояснень з цього приводу позивачем не було надано і в суді апеляційної інстанції.

У світлі доводів сторін та встановлених вище обставин, колегія суддів наголошує на тому, що незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових і інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених у ст.44 цього ж Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (окрім документів, отриманих із Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі - 1020 грн. (п.121.1 ст.121 ПК України).

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №804/708/16, ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій є самостійним порушенням, не пов`язаним з наявністю фактів (обставин) незабезпечення зберігання документів.

При цьому, у постанові від 08.11.2021р. у справі № 640/21601/19 Верховний Суд сформулював висновок, відповідно до якого, в частині ненадання документів під час здійснення податкового контролю склад вказаного правопорушення полягає в поведінці платника податків, направленої на ухилення ним від виконання обов`язку із надання контролюючим органам оригіналів або ж копій документів на їх законну вимогу, тим самим створюючи перешкоди для здійснення податкового контролю. У той же час, у разі відсутності підстав для висновку щодо створення перешкод у його здійсненні, в тому числі шляхом ухилення від надання документів чи їх копій, серед іншого, через поважні та об`єктивні причини, поведінку платника податків не можна кваліфікувати як таку, що утворює склад правопорушення, передбаченого п.121.1 ст.121 ПК України.

Не підпадає під таку кваліфікацію поведінка платника податків і у разі, якщо під час перевірки ним надані усі наявні у нього документи, але вони визнані контролюючим органом такими, що не в повній мірі підтверджують правильність податкового обліку. В такому випадку, контролюючий орган має підстави для констатації помилок у податковому обліку із встановленням відповідного складу податкового порушення та застосуванням відповідних наслідків у вигляді визначення грошових зобов`язань за наявності для цього підстав. Таким чином, з`ясуванню під час перевірки правомірності застосування штрафних санкцій на підставі п.121.1 ст.121 ПК України підлягає саме те, чи дійсно позивач вживав усі залежні від нього заходи для забезпечення повної та об`єктивної перевірки, чи ухилявся від її проведення, а також перевірити та оцінити поведінку контролюючого органу (чи надав він реальну можливість платникові податків надати усі документи, чи у повній мірі забезпечив право на участь в її проведенні).

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 10.06.2019р. у справі №804/5840/16.

Оскільки під час розгляду справи судом було встановлено та підтверджено факт не надання платником податків документів на підтвердження задекларованих показників податкового обліку, що за п.44.6 ст.44 ПК України прирівнюється до їх відсутності, то є правомірним застосування до позивача штрафних санкцій.

Як наслідок, позовні вимоги в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо обґрунтованості цих доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує і те, що згідно зі ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст.74 КАС України регламентовано, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як передбачено п.1 ч.1 ст.102 КАС України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

За змістом ст.101 КАС України, висновком експерта вважається докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Більше того, при призначенні експертизи судом експерт або ж експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не було досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд.

Як чітко передбачено у ч.3 ст.102 КАС України, з урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).

Дійсно, у відповідності до ст.108 КАС України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими у ст.90 цього Кодексу. Водночас, відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні.

У той же час, наданий до матеріалів даної справи висновок судової почеркознавчої експертизи (яка проведена Миколаївським НДЕКЦ МВС України) від 09.02.2024р. за №СЕ-19/115-24/2315 відповідає вимогам, визначеним у ст.101 КАС України, є належним та допустимим доказом в розумінні вимог КАС України, приймається судом апеляційної інстанції його до уваги при вирішенні справи та, насамперед, оцінюється в сукупності з іншими, згаданими вище доказами.

Водночас, за змістом ст.111 КАС України, якщо висновок експерта буде визнано неповним чи неясним, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити додаткову експертизу, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити повторну експертизу, яка доручається іншому експерту (експертам).

Отже, позивач, згідно зі ст.111 КАС України, міг скористатися своїм правом на звернення до суду з клопотання про повторне проведення експертизи, проте, після отримання даного висновку, останній жодної незгоди з таким висновком не висловив та, при цьому, подав до суду 1-ї інстанції клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Судова колегія, здійснюючи апеляційний перегляд даної справи, також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до вимог п.181.1 ст.181 ПК України, якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців сукупно перевищує 1000000 грн. (без урахування ПДВ), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання).

Згідно із п.183.1 ст.183 ПК України, будь-яка особа, що підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, подає до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву.

У разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у ст.181 цього Кодексу (п.183.2 ст.183 ПК України).

Отже, враховуючи викладене вище, платник податків - фізична особа ОСОБА_1 повинен був зареєструватися платником податку на додану вартість в квітні 2018р.

Проте, як встановлено по справі, заява про реєстрацію платника ПДВ позивачем до Первомайської ДПІ ГУ ДПС у Миколаївській області так і не подана.

Так, позивач обґрунтовує протиправність оскаржуваного рішення про донарахування сум податку на додану вартість тим, що при розрахунку суми доходу відповідачем застосовано 12 календарних місяців, а не відповідний календарний рік з 01 січня по 31 грудня.

Суд же 1-ї інстанції, в свою чергу, з посиланням на постанову Верховного Суду від 12.02.2019р. у справі №2а-0770/3696/12, правильно зазначив, що в п.181.1 ст.181 ПК України вказано «протягом останніх 12 календарних місяців», а тому термін в 12 календарних місяців для обчислення ПДВ не можна порівнювати з податковим календарним роком, який обчислюється з 01 січня по 31 грудня. А для розрахунку ліміту 1000000 грн. необхідно відраховувати в зворотньому порядку 12 календарних місяців.

Верховний Суд у вищезгаданій постанові визнав неприйнятними доводи позивача, як заявника касаційної скарги про те, що для обрахунку необхідно брати до уваги виключно календарні 12 місяців року, оскільки наведеною нормою встановлено «останні 12 календарних місяців», що не є тотожнім поняттям «останній календарний рік»».

Так, у спірному акті перевірки зазначено, що дохід позивача згідно зі звітами про використання реєстрів розрахункових операцій, декларацій з акцизного податку, за даними перевірки за останні 12 місяців, т.б. з 01.04.2017р. по 31.03.2018р., фактично складає 1 069 411,30 грн.

У судовому засіданні суду першої інстанції, представник відповідача, яка проводила перевірку пояснила, як саме була розрахована сума 1 069 411,30 грн., що перевищує 1 000 000 грн. Сума доходу була отримана шляхом додавання щомісячних звітів РРО та віднімання суми акцизного податку.

Отже, оскільки ця сума 1069411,30 грн. очевидно перевищує 1000000 грн., то, відповідно, позивач мав би надати контролюючому органу заяву про реєстрацію платника податку на додану вартість не пізніше 10.04.2018р., чого, як слідує з матеріалів справи та пояснень самого позивача, зроблено не було.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про правомірність дій та оскаржуваних рішень податкового органу, в зв`язку із чим, позов дійсно не підлягає задоволенню, а викладені в апеляційній скарзі доводи, у свою чергу, цих висновків не спростовують.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 15.09.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко