Справа № 400/2668/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/2668/25

Головуючий І інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря - Брижкіної І.О., представника позивача (апелянта) - адвоката Мозжеріна Ю.С. та представника відповідача - Оверко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення суду - 29.05.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

19.03.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ НП в Миколаївській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Миколаївській області від 13.03.2025р. за №255 о/с «По особовому складу» про звільнення зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення..) ;

- поновити його, сержанта поліції, на посаді «поліцейського» взводу №1 роти конвойної служби ГУ НП в Миколаївській області;

- стягнути з ГУ НП в Миколаївській області на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що спірним наказом ГУ НП в Миколаївській області від 13.03.2025р. №255 о/с його - поліцейського взводу №1 роти конвойної служби ГУ НП в Миколаївській області було звільнено зі служби в поліції у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції. Однак, позивач вважає вищезазначений наказ відповідача протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в його діях був відсутній склад дисциплінарного проступку, а підстави за якими було накладено вказане вище дисциплінарне стягнення у вигляді «звільнення зі служби в поліції» взагалі є безпідставними.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 року (ухвалене у відкритому судовому засіданні) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник позивача 23.06.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.05.2025р. та прийняти нове, яким, вийти за межі заявлених позовних вимог та повністю задовольнити позов.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1

07.07.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

14.07.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2025р. справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.09.2025р. о 13:30 год. за участю сторін.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні категорично заперечував проти її задоволення та мотивовано наполягав на залишенні її без задоволення.

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, а також виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - сержант поліції ОСОБА_1 (0171542) проходив службу в органах Національної поліції України на посаді «поліцейського» взводу №1 роти конвойної служби ГУ НП в Миколаївській області.

10.01.2025р. наказом ГУ НП в Миколаївській області №94, на підставі доповідної записки начальника ВЗК ГУНП від 02.04.2025р., було призначено службове розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни з боку окремих поліцейських ГУ НП в Миколаївській області.

У преамбулі вказаного наказу вказано, що під час здійснення основних завдань, визначених п.4 розділу ІІ «Положення про відділ запобігання корупції ГУ НП в Миколаївській області» (затв. наказом ГУ НП в Миколаївській області від 19.12.2024р. №293), посадовими особами ВЗК ГУ ПН встановлені відомості, що можуть вказувати на недотримання вимог п.2 ч.1 ст.28 Закону України «Про запобігання корупції» з боку поліцейського взводу № 1 РКС ГУНП сержанта поліції ОСОБА_1 (позивача) і старшого інспектора з інформаційної підтримки ВП №3 Миколаївського РУП ГУ НП лейтенанта поліції ОСОБА_2 .

Вказаний наказ №94 від 10.01.2025р. позивачем у будь-який спосіб (в т.ч. і до суду) оскаржений не був.

Далі, наказом ГУ НП в Миколаївській області від 23.01.2025р. №261 термін проведення службового розслідування було продовжено - до 06.02.2025р.

06.02.2025р. Дисциплінарною комісією за результатами службового розслідування було складено Висновок (затверджений т.в.о. начальника ГУ НП в Миколаївській області), згідно з резолютивної частини якого, за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у порушенні вимог п.п.2,5 ч.3 ст.1 «Дисциплінарного статуту Національної поліції України» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII) щодо обов`язку поліцейського знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки, вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; п.п.1,2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію» щодо обов`язку поліцейського неухильно дотримуватися Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; невиконання вимог ч.1 ст.64 Закону України «Про Національну поліцію», що виразилось в порушені Присяги поліцейського: усвідомлюючи високу відповідальність, вірно служити Українському народові, дотримуватись Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки, як наслідок - скоєння проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на поліцейського обов`язкам, підриває довіру до поліції; ігноруванні вимог абзаців 1, 2, 5 п. 1 розділу ІІ «Правил етичної поведінки поліцейських» (затв. наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179), що призвело до систематичного, умисного невиконання вимог п.1 та п.2 ч.1 ст.28, ст.38 Закону України «Про запобігання корупції» та, як наслідок, вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, враховуючи попередню службову характеристику, не усвідомлення та не визнання своєї провини у вчиненні дисциплінарного проступку, беручи до уваги вимоги п.3 ст.19 Дисциплінарного статуту, зважаючи на наявність діючого дисциплінарного стягнення у виді «повідомлення про неповну службову відповідність», оголошеного наказом ГУ НП від 20.09.2024р. №2842, керуючись вимогами п.12 ст.19 Дисциплінарного статуту, до поліцейського взводу №1 роти конвойної служби ГУ НП в Миколаївській області сержанта поліції ОСОБА_1 комісія вважала за доцільне застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді «звільнення зі служби в поліції».

В подальшому, на підставі вказаного Висновку, наказом керівника ГУ НП в Миколаївській області від 12.02.2025р. №478 до позивача застосовано «дисциплінарне стягнення» у вигляді «звільнення зі служби в поліції».

Вказаний наказ №478 від 12.02.2025р. позивачем у будь-який спосіб (в т.ч. і до суду) оскаржений не був.

Далі, т.б. 12.03.2025р., керівником ГУ НП в Миколаївській області, на підставі вказаного вище дисциплінарного наказу №478 від 12.02.2025р., було винесено наказ №255о/с «По особовому складу», яким позивача було звільнено зі служби в поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» за п.6 ч.1 ст.77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції).

Вважаючи оскаржуваний наказ №255о/с від 12.03.2025р. протиправним та таким, що прийнятий з порушенням положень діючого законодавства, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 та, відповідно, відсутності підстав для скасування оскаржуваного наказу №255о/с від 12.03.2025р.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як загальновідомо, 24.02.2022р. у зв`язку з військовою агресією російською федерацією проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, у відповідності до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 (затв. Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX), введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

Цей строк неодноразово продовжувався аналогічними Указами та наразі триває.

У розумінні ст.1 Закону №389-VIII, воєнний стан - особливий правовий режим, що вводиться в Україні чи в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частиною 1 ст.10 Закону №389-VIII передбачено, що у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Зокрема, згідно з п.13 ч.4 ст.9 Закону України «Про критичну інфраструктуру» від 16.11.2021р. №1882-IX, до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, належать, правопорядок, здійснення правосуддя та тримання під вартою.

Так, відносини між Державою в особі компетентних органів (посадових осіб, службових осіб) та громадянами, що складаються з приводу проходження служби в НПУ унормовані Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII, «Дисциплінарним статутом Національної поліції України» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VІІІ) та «Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України» (затв. наказом МВС України від 07.11.2018р. №893).

Як визначено у ч.1 ст.1 Закону №580-VIII, НПУ - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені та законами України (ч.1 ст.8 Закону №580-VIII).

Згідно з ч.1 ст.17 Закону №580-VIII, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

У відповідності до п.п.1,2 ч.1 ст.18 вказаного Закону, поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Додаткові обов`язки, пов`язані з проходженням поліцейським служби в поліції, можуть бути покладені на нього виключно законом (ч.4 цієї статті).

За змістом ч.ч.2,3 ст.24 Закону №580-VIII, у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

У ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, області, м.Києва, підпорядковуються відповідному начальнику ГУ НП в Автономній Республіці Крим та м.Севастополі, області, м.Києві.

Служба в поліції, за ч.1 ст.59 Закону №580-VIII, є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 64 Закону №580-VIII регламентовано те, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».

Порядок складання Присяги працівника поліції встановлює МВС України.

За приписами ст.19 Закону №580-VIII, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність у відповідності до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначені Дисциплінарним Статутом, що затверджується законом.

Згідно з ч.1 ст.1 Дисциплінарного Статуту, службовою дисципліною вважається дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів НПУ, нормативно-правових актів МВС України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Відповідно до п.п.1,4,5 ч.3 ст.1 Дисциплінарного Статуту, службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених у ст.18 Закону №580-VIII, зобов`язує поліцейського, серед іншого, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України, безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону, а також вживати заходів до негайного усунення причин і умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника.

У силу вимог ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту, поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості та зобов`язаний неухильно і в визначений строк точно його виконувати.

Забороняється обговорення наказу чи його критика.

За правилами абз.2-4 та 8 п.1 розділу II «Правил етичної поведінки поліцейських» (затв. наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179), під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти виключно на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; поважати і не порушувати права та свободи людини, до яких, серед іншого, відносяться права: на життя; на повагу до гідності; на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла; на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; на свободу світогляду і віросповідання; володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; на мирні зібрання; на свободу пересування, вільний вибір місця проживання; інші права, які передбачені Конституцією та законами України, міжнародними договорами України; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно, ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати.

У п.2 розділу ІІ Правил №1179 закріплено заборону перебування поліцейського на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, уживати тютюнові вироби під час безпосереднього виконання службових обов`язків і в невстановленому місці під час виконання службових обов`язків

Згідно з п.3 розділу ІV зазначених Правил, за будь-яких обставин та відносно будь-якої людини як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов`язаний дотримуватися норм професійної етики.

Статтею 12 Дисциплінарного Статуту визначено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони. До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції (ст.13 Дисциплінарного Статуту).

Службове розслідування, у розумінні ст.14 Дисциплінарного Статуту, це діяльність з збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості і рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою.

Службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником. У разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії, утвореної для проведення службового розслідування, його строк може бути продовжений наказом керівника, який призначив службове розслідування, або його прямим керівником, але не більш як на один місяць. При цьому загальний строк проведення службового розслідування не може перевищувати 60 календарних днів (ч.ч.1,2 ст.16 Дисциплінарного Статуту).

Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено ст.19 Дисциплінарного Статуту.

Так, під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Обставинами, що пом`якшують відповідальність поліцейського, є: 1) усвідомлення та визнання своєї провини у вчиненні дисциплінарного проступку; 2) попередня бездоганна поведінка; 3) високі показники виконання повноважень, наявність заохочень та державних нагород; 4) вжиття заходів щодо запобігання, відвернення або усунення негативних наслідків, які настали або можуть настати внаслідок вчинення дисциплінарного проступку, добровільне відшкодування завданої шкоди; 5) вчинення проступку під впливом погрози, примусу або через службову чи іншу залежність; 6) вчинення проступку внаслідок неправомірних дій керівника.

Для цілей застосування конкретного виду дисциплінарного стягнення можуть враховуватися й інші, не зазначені у ч.4 цієї статті, обставини, що пом`якшують відповідальність поліцейського.

У той же час, обставинами, що можуть обтяжувати відповідальність поліцейського, є, зокрема, вчинення дисциплінарного проступку повторно до зняття в установленому порядку попереднього стягнення.

У разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, визначеного ст.13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.21 Дисциплінарного Статуту, дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку і не пізніше шести місяців з дня його вчинення шляхом видання дисциплінарного наказу.

У разі проведення службового розслідування за фактом вчинення дисциплінарного проступку днем його виявлення є день затвердження висновку за результатами службового розслідування.

Частиною 1 ст.26 цього Статуту регламентовано те, що у період дії воєнного стану службове розслідування проводиться з дотриманням вимог цього Статуту із урахуванням особливостей, що передбачені цим розділом.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Як уже зазначалось, позивачем вчинено діяння, яке, на думку відповідача, несумісне з його посадою. Згідно з висновком службового розслідування позивач вчинив проступок, який проявився у порушенні вимог п.п.2,5 ч.3 ст.1 Дисциплінарного Статуту щодо обов`язку поліцейського знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки, вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника, ч.1 ст.18 Закону №580-VIII щодо обов`язку поліцейського неухильно дотримуватися Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва, невиконання вимог ч.1 ст.64 Закону №580-VIII, що виразилось в порушені Присяги: усвідомлюючи високу відповідальність, вірно служити Українському народові, дотримуватись Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки, як наслідок - скоєння проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на поліцейського обов`язкам, підриває довіру до поліції, ігноруванні вимог абз.1, 2, 5 п. 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейського, що призвело до систематичного, умисного невиконання вимог п.1 та п.2 ч.1 ст.28, ст.38 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014р. №1700-VII та, як наслідок, вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією.

При цьому, відповідачем було враховано попередню службову характеристику ОСОБА_1 , не усвідомлення та не визнання провини у вчиненні дисциплінарного проступку.

Тож, відповідач вбачав склад дисциплінарного проступку позивача у недотриманні принципів діяльності поліцейського та вчиненні останнім дій несумісних із вимогами, що пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейських. Нехтування позивачем вимогами Закону №580-VIII, Присяги працівника поліції, Дисциплінарного статуту і Правил етичної поведінки, на переконання відповідача, призвело до скоєння проступку проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, фактично підриває довіру до нього як «носія влади», порушує етику поведінки поліцейського та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків і проходження служби у Національній поліції.

У цьому аспекті варто зауважити, що вчинки, які дискредитують працівників поліції та, власне, органи Національної поліції України, пов`язані, в першу чергу, із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Отже, дискредитація звання поліцейського за своєю суттю полягає у вчиненні проступку, що підриває довіру та авторитет органів Національної поліції та її службових осіб (у тому числі в очах громадськості) і є несумісним із подальшим проходженням служби.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача, судова колегія наголошує на тому, що в основі поведінки працівника Національної поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки.

Службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку та правил, що такими нормативними актами передбачені. Дисципліна базується на високій свідомості і зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників, з гідністю та честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

З тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, слідує, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи дану Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й «високу моральну» відповідальність за їх виконання.

Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів Національної поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Як висновується з аналізу нормативно-правових актів, які регулюють діяльність працівників органів поліції, законодавець висуває підвищені вимоги до поліцейського, що, зокрема, пов`язано із особливим статусом Національної поліції, а також спрямованістю діяльності поліції на служіння суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, підтримання публічної безпеки та порядку. У свою чергу, недотримання поліцейським зазначених вище вимог є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення.

Тому, виходячи із правового регулювання спірних відносин, позивач, у силу своїх службових обов`язків, був зобов`язаний не вчиняти дій, які підривають авторитет працівника Національної поліції чи носять, як у даному випадку, протиправний характер.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.06.2021р. у справі №420/241/20.

Водночас, слід зазначити, що законодавець розрізняє окремі види юридичної відповідальності поліцейського за вчинення поліцейським протиправних діянь, зокрема, і в розрізі дисциплінарно-правового аспекту.

Наприклад, кримінальна відповідальність поліцейського настає у випадках вчинення останнім кримінального правопорушення, а порядок застосування такого виду юридичної відповідальності визначено КПК України. Втім, як чітко визначено у нормі ч.2 ст.19 Закону №580-VIII, підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом, що затверджується законом.

Дисциплінарна та кримінальна відповідальність поліцейського є окремими видами юридичної відповідальності, порядок та підстави притягнення поліцейських до конкретного виду юридичної відповідальності здійснюється за окремими процедурами, врегульованими різними нормативно-правовими актами.

У даному випадку, варто наголосити на тому, що «реалізація дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби» за порушення службової дисципліни є окремою підставою для звільнення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30.08.2022р. у справі №120/8381/20-а та від 14.03.2023р. у справі №320/1206/21.

Таким чином, колегія суддів акцентує увагу на тому, що позивача звільнено саме за порушення (неодноразове та триваюче) ним службової дисципліни.

У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача зі служби (посади) за п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII, тобто з підстав реалізації «дисциплінарного стягнення», яке накладене відповідно до Дисциплінарного статуту.

Виходячи із викладеного, суд першої інстанції цілком обґрунтовано звернув увагу на наявність підстав для звільнення ГУ НП в Миколаївській області позивача за п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII - «застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції» (чинного наказу ГУ НП в Миколаївській області від 12.02.2025р. №478) та, як наслідок, правомірно відхилив доводи позову про те, що звільнення відбулося без будь-яких законних підстав.

Апелянт, у свою чергу, вказує на те, що суд, відповідно до ст.9 КАС України, мав би вийти за межі позовних вимог і скасувати відповідний наказ, оскільки це обумовлено необхідністю повного захисту його прав та інтересів, а також та відповідає основним засадам та принципам здійснення адміністративного судочинства

Надаючи оцінку цим доводам, необхідно наголосити, що прийняття рішення про вихід за межі позовних вимог є в насамперед правом, а не обов`язком суду, яке він реалізує виключно на підставі оцінки обставин кожної справи та наслідків порушення прав позивача протиправним рішенням (рішеннями) суб`єкта владних повноважень.

Тому, судова колегія вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в цій частині.

У той же час, як встановлено з матеріалів даної справи, 02.04.2025р. начальнику ГУ НП в Миколаївській області було направлено доповідну записку, в якій зазначено про те, що незважаючи на наявність «потенційного конфлікту інтересів» при проходженні служби в ГУ НП в Миколаївській області між лейтенантом ОСОБА_2 та сержантом ОСОБА_1 (позивачем), документально підтвердженими відомостями про подання ними повідомлень про наявність потенційного конфлікту інтересів Відділ запобігання корупції ГУ НП не володіє.

Далі, як вже зазначалося вище, 10.01.2025р. наказом ГУ НП в Миколаївській області №94, за фактом можливого порушення службової дисципліни з боку окремних поліцейських Головного управління, призначено службове розслідування у формі письмового провадження згідно зі ст.ст.14,15,26 Дисциплінарного статуту та п.п.1,2 розділу ІІ Порядку №893.

Отже, у контексті доводів апеляційної скарги, не зайвим буде проаналізувати наведені підстави притягнення до дисциплінарної відповідальності крізь призму наявності у діях ОСОБА_1 саме дисциплінарного проступку, з одночасним розмежуванням видів юридичної відповідальності.

З аналізу норм законодавства, яке регулює особливості проходження служби в поліції слідує, що однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є «реалізація дисциплінарного стягнення» у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до вимог Дисциплінарного статуту.

Так, Верховний Суд у постанові від 02.10.2019р. у справі №804/4096/17 зазначав, що притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення (п.10 ч.1 ст.77), є окремими підставами для звільнення зі служби в поліції та припинення служби в поліції, не пов`язаними із притягненням особи до дисциплінарної відповідальності (п.6 ч.1 ст.77).

Акцентуючи увагу на тому, що Закон №580-VIII виокремлює зазначені підстави для звільнення зі служби в поліції, Верховний Суд у справі №804/4096/17 мав на меті звернути увагу, що вчинення поліцейським діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, у тому числі дисциплінарну, кримінальну або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного.

Тобто, вказані підстави для звільнення зі службі в поліції, як притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, не варто ототожнювати із підставами для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Такої ж правової позиції дотримувався Верховний Суд і у подальшій правозастосовній практиці у подібних правовідносинах, з-поміж іншого, у постановах від 07.02.2020р. у справі №260/1118/18, від 26.11.2020р. у справі №580/1415/19, від 22.02.2023р. у справі №200/11036/20-а, від 14.03.2023р. у справі №320/1206/21 та багатьох інших.

У цій справі колегія суддів також враховує те, що види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до поліцейських, чітко визначені у ст.13 Дисциплінарного статуту.

Так, підставою для застосування таких стягнень - є вчинення дисциплінарних проступків (дій, що порушують службову дисципліну), а саме невиконання чи неналежне виконання службової дисципліни. Вказані обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності або ж відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання стосовно наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі.

Адміністративний же суд, в свою чергу, у силу вимог ч.3 ст.2 КАС України, в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.

Правова оцінка судами правильності та обґрунтованості певного рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна полягати, насамперед, в тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку і спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є ознаки дисциплінарного проступку та установлені законом підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення.

Наведений підхід до вирішення питання про правомірність притягнення осіб до дисциплінарної відповідальності було застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.04.2018р. у справі №800/547/17, а також Верховним Судом, зокрема у постановах від 07.02.2020р. у справі №260/1118/18, від 28.02.2020р. у справі №825/1398/17, від 06.03.2020р. у справі №804/1758/18 та від 20.10.2020р. у справі №340/1502/19.

В аспекті характеру спірних правовідносин, що склалися у даній справі, колегія суддів вказує на те, що правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон №1700-VII.

За визначенням у ст.1 Закону №1700-VII, приватним інтересом вважається будь-який майновий або ж немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками із фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Потенційний конфлікт інтересів - це наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові або ж представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

При цьому, реальним конфліктом інтересів вважається суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або ж на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Частиною 1 ст.28 Закону №1700-VII передбачено, що, з-поміж інших, поліцейські зобов`язані вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів, повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законодавством орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

У свою чергу, Верховний Суд у постанові від 23.12.2020р. у справі №826/15347/17 зробив правовий висновок щодо застосування ст.28 Закону №1700-VII.

Суд касаційної інстанції зазначив, що поняття «потенційного конфлікту інтересів», включає в себе поняття неупередженості та об`єктивності при вчиненні або ж не вчиненні певних дій під час виконання повноважень. При цьому, поняття потенційного конфлікту інтересів значно ширше і потребує з`ясування інших ознак, а саме наявності у особи приватного інтересу.

Потенційний конфлікт інтересів - це конфлікт інтересів, який може виникнути в майбутньому. Потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється виключно наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді вже як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (або вже вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Потенційний конфлікт інтересів, як і реальний конфлікт інтересів має три елементи.

Перший елемент - це наявність у державного службовця повноваження, які можуть бути використані для задоволення приватного інтересу.

Другий елемент - це наявність у державного службовця приватного інтересу в тій сфері, в якій він виконує зазначені вище повноваження.

І третій елемент - це ризик впливу приватного інтересу державного службовця на об`єктивність чи неупередженість прийняття ним рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених обов`язків та повноважень в майбутньому.

Як наслідок, стверджуючи про приватний інтерес необхідно зазначити в чому він проявляється чи може бути проявлений.

Як вбачається зі змісту висновку службового розслідування (затверджений т.в.о. начальника ГУ НП в Миколаївській області), з чим, власне, і погоджується суд, конфлікт інтересів між сержантом поліції ОСОБА_1 та старшим лейтенантом ОСОБА_2 міг стати наявним при, наприклад, задіяні їх до спільного несення служби по охороні публічного порядку чи несення служби на блокпостах, що передбачає підпорядкування поліцейських відповідно до ч.6 ст.2 Дисциплінарного Статуту. Так, вказаними положеннями Статуту визначено, що у разі спільного виконання службових обов`язків поліцейськими, які не підпорядковані один одному по службі, старшим вважається поліцейський, визначений безпосереднім керівником або який займає вищу посаду. Якщо ж поліцейські займають рівні посади, старший визначається за спеціальним званням.

До речі, слід зауважити, що з фактом наявності потенційного конфлікту інтересів погодився й особисто позивач, подавши (з порушенням встановленого законом строку) на ім`я командира РКС ГУ НП в Миколаївській області відповідне повідомлення (датоване 09.01.2025р.).

У силу вимог ч.1 ст.61 Закону №580-VІІІ, на поліцейських поширюються обмеження, визначені Законом №1700-VІІ, цим та іншими законами України.

У той же час, у ст.27 Закону №1700-VІІ встановлено обмеження спільної роботи близьких осіб та передбачено, що особи, зазначені у п.1 ч.1 ст.3 цього Закону (зокрема, поліцейські), не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або ж бути прямо підпорядкованими у зв`язку з виконанням повноважень близьким їм особам.

Поряд з цим, сам факт неповідомлення особою уповноваженою на виконання функцій держави про наявність у неї потенційного конфлікту інтересів всупереч ст.28 Закону №1700-VII, свідчить про порушення встановленої цим Законом вимоги.

Такі дії працівників підривають професійну репутацію, авторитет та довіру до Національної поліції, як правоохоронного органу в цілому, оскільки дії працівників, як зазначено в п.2.5 Правил етичної поведінки, мають бути вчинені виключно на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами, одночасно з цим поліцейський повинен неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов`язаних зі службою в поліції, визначених Законами №580-VIII, №1700-VII та іншими актами законодавства України;

Отже, приховування особою, яка є уповноваженою на виконання функцій держави, наявного у неї потенційного конфлікту інтересів, що має постійний характер є порушення вимог ст.28 Закону №1700-VII, за що в рамках проведеного службового розслідування відповідно до Дисциплінарного Статуту та за умов встановлення підтверджуючих фактів, може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.06.2023р. у справі №380/13976/21.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками відповідача про те, що позивач своєчасно не повідомив про наявність у нього потенційного конфлікту інтересів та самостійно не вжив жодних заходів щодо його врегулювання відповідно до Закону №1700-VІІ.

За таких обставин, враховуючи факт скоєння спірного дисциплінарного проступку позивачем, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, доходить до висновку, що при прийнятті рішення про накладення спірного дисциплінарного стягнення, відповідач діяв обґрунтовано, в порядку, у межах своїх дискреційних повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Окрім того, в апеляційній скарзі позивач наголошує й на порушенні відповідачем процедури призначення та проведення службового розслідування. Так, позивач вважає, що належні підстави для призначення спірного службового розслідування були відсутні, посилаючись на ч.3 ст.65-1 Закону №1700-VІІ, оскільки призначати таке розслідування має спеціально уповноважений суб`єкт у сфері протидії корупції.

Суд апеляційної інстанції зазначає про безпідставність вказаних доводів позивача.

Так, частиною 3 ст.65-1 Закону №1700-VІІ передбачено, що з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення або невиконанню вимог цього Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції чи приписом Національного агентства рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, де працює особа, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Водночас, за ст.12 Дисциплінарного Статуту, діяння поліцейського, що порушує встановлені Законом №1700-VІІ обмеження, зокрема щодо спільної роботи близьких осіб, є дисциплінарним проступком, за вчинення якого поліцейський несе дисциплінарну відповідальність.

Поняття службової дисципліни охоплює не лише дотримання поліцейським його посадових (функціональних) обов`язків, а й вимагає від нього неухильного дотримання норм національного та міжнародного права, правил етичної поведінки, зокрема, у сфері запобігання корупції.

Про це колегією суддів неодноразово зазначалося вище.

Положеннями ч.ч.2 і 3 ст.14 Дисциплінарного Статуту унормовано, що з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій стосовно усунення причин вчинення дисциплінарних проступків проводиться службове розслідування. Так, службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Згідно з ч.4 цієї статті, підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Зі змісту ч.1 та п.п.4, 6, 8 ч.6 ст.13-1 Закону №1700-VІІ вбачається, що з метою організації та здійснення заходів із запобігання та виявлення корупції, передбачених цим Законом, в апаратах та територіальних органах міністерств, інших центральних органів виконавчої влади утворюються (визначаються) уповноважені підрозділи (уповноважені особи) з питань запобігання та виявлення корупції, до основних завдань яких віднесено: здійснення заходів з виявлення конфлікту інтересів, сприяння його врегулюванню, інформування керівника відповідного органу та Національного агентства про виявлення конфлікту інтересів та заходи, вжиті для його врегулювання; здійснення контролю за дотриманням антикорупційного законодавства, у тому числі розгляд повідомлень про порушення вимог Закону, у тому числі на підвідомчих підприємствах, в установах та організаціях; інформування керівника відповідного органу, Національного агентства або інших спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції про факти порушення законодавства у сфері запобігання і протидії корупції.

Відповідно до вимог ч.4 ст.28 Закону №1700-VІІ, безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи.

Саме безпосередній керівник чи керівник органу, до повноважень якого належить звільнення чи ініціювання звільнення з посади, володіє ситуацією у підконтрольній чи підпорядкованій сфері, обізнаний з обсягом повноважень підлеглих осіб та способами реалізації таких повноважень, уповноважений ухвалювати рішення щодо підлеглих, в тому числі щодо вжиття необхідних заходів для врегулювання конфлікту інтересів та притягнення осіб, винних у порушенні відповідних обмежень, до дисциплінарної відповідальності.

Отже, підставою для призначення керівником органу поліції службового розслідування може бути безпосереднє виявлення органом поліції (його структурним підрозділом або посадовою особою) факту порушення поліцейським встановленого Законом №1700-VІІ обмеження щодо спільної роботи близьких осіб, що узгоджується з приписами ч.4 ст.14 Дисциплінарного статуту.

Аналогічна правова позиція була сформована Верховним Судом, зокрема, у постанові від 10.01.2023р. у справі №600/2019/21-а.

Як уже зазначалося вище, згідно зі ст.13 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, яке застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Не дотримання ж службової дисципліни - є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до особи-порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення, зокрема, зауваження.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ст.14 Дисциплінарного статуту, службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів, а також відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин та умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення розслідування є заяви, скарги і повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, чи безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Тобто, питання про наявність підстав для накладення на працівника поліції дисциплінарного стягнення з`ясовується під час службового розслідування.

Колегія суддів наголошує, що у даній справі мова йде саме про дисциплінарний проступок.

Правова ж оцінка правильності рішення про притягнення працівника поліції до дисциплінарної відповідальності повинна фокусуватися насамперед на тому, чи таке рішення було прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, установлені Конституцією України та законами України, чи дійсно в діях працівника поліції є встановлені законом підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення.

Процедура ж проведення службового розслідування стосовно поліцейського, права учасників службового розслідування, порядок оформлення його результатів, прийняття та реалізації рішень за результатами службового розслідування передбачена Порядком №893.

Проведення службового розслідування, за приписами п.п.1-3 розділу V Порядку №893, полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

Розслідування розпочинається із дня видання наказу про його призначення та завершується в день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка виконує його обов`язки, висновку службового розслідування.

Якщо закінчення строку проведення службового розслідування припадає на вихідний чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Строк проведення службового розслідування, його продовження, порядок обчислення строку службового розслідування визначаються ст.16 Дисциплінарного Статуту.

Відповідно до п.4 розділу V Порядку №893, службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії або ж бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

У силу п.1 Розділу VІ Порядку №893, зібрані під час проведення службового розслідування матеріали та підготовлені дисциплінарною комісією документи формуються нею у справу.

Підсумковим же документом службового розслідування - є висновок, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин.

Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.

У разі якщо за результатами розгляду матеріалів розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Таким чином, підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності став саме «дисциплінарний проступок», сутність якого і полягала у «неналежному виконанні службової дисципліни», а саме недотриманні вимог Закону №1700-VІІ.

У свою чергу, як вже зазначалося судом вище, виявлені, зафіксовані в матеріалах проведеного службового розслідування порушення службової дисципліни (які фактично самостійно визнані позивачем шляхом подання відповідного повідомлення від 08.01.2025р.), в ході судового розгляду не спростовані, а його аргументи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Більш того, в контексті наведених вище положень, слід звернути увагу і на той факт, що сам наказ про призначення службового розслідування від 10.01.2025р. за №94, як і підстави для його проведення, позивачем наразі у цій справі не оскаржуються та будь-яким чином не спростовуються.

Також, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, обрання конкретного виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині «дискреційних повноважень» суб`єкта його накладення.

Колегія суддів із цього приводу зауважує, що судовий контроль при оцінці актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень є обмеженим. За загальним правилом національні суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки суб`єкта владних повноважень щодо обставин у справі довільними (нераціональними), не підтвердженими доказами чи помилковими щодо фактів. У будь-якому разі суди зобов`язані дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що висновки такі відповідача, якими він мотивував наявність підстав для застосування до позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції, є довільними, нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів.

Зрештою, колегія суддів не залишає поза увагою й той факт, що звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції відбулося за наявності діючого та теж майже найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - «попередження про неповну службову відповідність», накладеного наказом ГУ НП в Миколаївській області від 20.09.2024р. №2482 (строк дії якого, відповідно до ст.23 Дисциплінарного Статусу, складає шість місяців), який позивачем також не оскаржувався.

Як наслідок, усі доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та є повному обсязі безпідставними.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 15.09.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко