Справа № 460/6653/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/6653/24 пров. № А/857/8819/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції Гудима Н.С.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 21 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

21 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила: визнати протиправним рішення від 31.05.2024 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 »; зобов`язати провести перерахунок пенсії щодо переходу з пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 24.05.2024 звернулась до органу Пенсійного фонду із заявою про перехід з пенсії по інвалідності, призначеної згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку згідно ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, відповідач відмовив у задоволенні її заяви, виходячи з того, що вона прожила в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років, тому права на пенсію відповідно до статті 55 вказаного Закону № 796 не має.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 » від 31.05.2024 о/р № НОМЕР_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 24.05.2024.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до довідки виданої Рокитнівською селищною радою Сарненського району Рівненської області від 15.05.2024 № 480 позивач дійсно була зареєстрована та проживала в с. Сновидовичі Сарненського району Рівненської області з 13.09.1990 по 28.09.1999. ОСОБА_1 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням (категорії 3) серії НОМЕР_2 , виданим 17.01.1993. Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення постраждалої від Чорнобильської катастрофи суду надано не було. Наведене у сукупності вказує на помилковість висновків відповідача про те, що ОСОБА_1 не проживала не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року в зоні гарантованого добровільного відселення. Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що рішення ГУ ПФУ в м. Києві про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ носить формальний характер та не відповідає чинному законодавству.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що підстави для перерахунку пенсії згідно заяви позивача від 24.05.2024 відсутні, оскільки остання проживала у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 лише 2 роки 3 місяці 19 днів, що підтверджується відповідною довідкою.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Рокитне Рокитнівського району Рівненської області. Зареєстроване місце проживання з 04.10.1999 с.Рокитне, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим Рокитнівським РВ УМВС України в Рівненській області 04.12.1995.

Позивач перебуває на обліку в органі Пенсійного фонду України та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_1 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням (категорії 3) серії НОМЕР_2 , виданим 17.01.1993.

Довідкою, виданою Рокитнівською селищною радою Сарненського району Рівненської області, від 15.05.2024 № 480 підтверджено, що позивач дійсно була зареєстрована та проживала в с. Сновидовичі Сарненського району Рівненської області з 13.09.1990 по 28.09.1999. Підстава: Будинкова книга №5.

Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_4 позивач працювала в Сновидовицькій середній школі Рокитнівського району Рівненської області з 15.08.1990 по 01.09.2005, з 01.09.2005 переведена в Рокитнівську ЗОШ І-ІІІ ступенів.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 106 від 23.07.1991 с. Сновидовичі, с. Рокитне віднесені до третьої зони (гарантованого добровільного відселення) населених пунктів, що піддались забрудненню внаслідок Чорнобильської катастрофи.

24.05.2024 позивач звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про перехід на інший вид пенсії, а саме: з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 31.05.2024 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 » о/р № НОМЕР_1 у перерахунку пенсії відмовлено. У цьому рішенні вказано, що оскільки ОСОБА_1 проживала у зоні гарантованого добровільного відселення 2 роки 3 місяці 19 днів станом на 01.01.1993, то право на пенсію за віком, відсутнє.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Однак, колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28.02.1991 (далі Закон № 796-XII).

Статтею 49 Закону № 796-ХІІ передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 55 Закону № 796-XII, визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Відповідно до абз. 1 ст.55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абз.5 п.2 ст.55 Закону № 796-XII особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

Із аналізу наведеної правової норми слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з абзацом дев`ятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1, документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Статтею 14 Закону № 796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (ч.3 ст.65 Закону № 796-XII).

Відповідно до статті 15 Закону № 796-XII, довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Матеріалами справи підтверджується, що разом із заявою про перерахунок пенсії позивач подала Пенсійному органу, зокрема, довідку органу місцевого самоврядування про період її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач в період з 13.09.1990 по 28.09.1999 проживала в с. Сновидовичі Сарненського району Рівненської області, що підтверджується довідкою Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 15.05.2024 № 480.

Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_4 позивач працювала в Сновидовицькій середній школі Рокитнівського району Рівненської області з 15.08.1990 по 01.09.2005, з 01.09.2005 переведена в Рокитнівську ЗОШ І-ІІІ ступенів.

З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наявними в матеріалах справи доказами у їх сукупності підтверджено, що станом на 01.01.1993 позивач прожила (працювала) у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років, що надає їй право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону № 796-XII.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Колегія суддів звертає увагу на те, що період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС 26.04.1986 по 01.01.1993, відповідно до довідки Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 15.05.2024 № 480 становить 2 роки 3 місяці 19 днів.

Таким чином, час проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії до 1 січня 1993 року є недостатнім для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до абз. 5 п. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки цим Законом чітко зазначена умова, що особа за станом на 1 січня 1993 року має прожити або відпрацювати у цій зоні не менше 3 років.

Судом апеляційної інстанції не заперечується твердження позивача, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує особливий статус. Більше того, вказаним Законом №796-ХІІ підтверджується, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Однак, користування пільгами визначеними Законом та наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниження віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У позовній заяві позивач вказує, що навчаючись у Ровенському державному педагогічному інституті імені Д.З. Мануїльського , на літніх та зимових канікулах у 1986-1990 роках проживала в селі Рокитне Рокитнівського району Рівненської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Стосовно вказаних доводів колегія суддів зауважує наступне.

Електронними матеріалами справи підтверджується, що з 01 вересня 1985 року по 26 червня 1990 року ОСОБА_2 навчалась на денній формі навчання у Ровенському державному педагогічному інституті імені Д.З. Мануїльського, що підтверджується та архівною довідкою Рівненського державного гуманітарного університету від 29 квітня 2024 року № 122-01/1-17.

Однак, архівна довідка Рівненського державного гуманітарного університету від 29 квітня 2024 року № 122-01/1-17 не підтверджує того, що на літніх та зимових канікулах у 1986-1990 роках проживала в селі Рокитне Рокитнівського району Рівненської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

У постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17 Верховний Суд сформував висновок, згідно якого виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки станом на 01 січня 1993 року ОСОБА_1 постійно не проживала та не працювала у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років, то не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

У свою чергу, доводи позивача щодо зарахування до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення періоду перебування на канікулах у селі Рокитне Рокитнівського району Рівненської області у 1986-1990 роках не грунтуються на правильному застосуванні норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки Закон № 796-ХІІ передбачає необхідність фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості.

Вищевказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює наведені позивачем твердження щодо її фактичного проживання без реєстрації у селі Рокитне Рокитнівського району Рівненської області під час навчання у м. Рівне, оскільки такі обставини не підтверджено відповідними довідками органів місцевого самоврядування, вимоги щодо наявності яких установлено Законом №796-ХІІ та Порядком №22-1.

Враховуючи відсутність інших належних та допустимих доказів на підтвердження періоду постійного проживання (роботи) позивача на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі рішень судів, довідок органів місцевого самоврядування (підприємств, установ, організацій) відсутні підстав для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 31.05.2024 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 » о/р № НОМЕР_1 про відмову у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку є правомірним та не підлягає скасуванню.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити повністю.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі № 460/6653/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін