Справа № 320/3390/25
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3390/25 Суддя першої інстанції: Войтович І. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Файдюка В.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

при секретарі Масловській К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури до Державної служби геології та надр України , Державної комісії України по запасах корисних копалин про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби геології та надр України (далі - відповідач-1; ДСГН України), Державної комісії України по запасах корисних копалин (далі - відповідач-2; ДКЗКК України), в якому просив:

- визнати протиправними дії Державної комісії України по запасах корисних копалин і Державної служби геології та надр України щодо розгляду матеріалів геолого-економічної оцінки запасів блочних ендербітів і гранітів Івонівецького-2 родовища та скасування рішення засідання колегії Державної комісії України по запасах корисних копалин, оформлене протоколом від 26 травня 2011 року №2270;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України від 16 лютого 2016 року №51 в частині надання спеціального дозволу на користування надрами ПП «Венада»;

- визнати недійсним спеціальний дозвіл на користування надрами від 16 серпня 2019 року №6355, виданий Державною службою геології та надр України ПП «Венада».

Разом із позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив зупинити дію спеціального дозволу на користування надрами від 16 серпня 2019 року №6355, виданого Приватному підприємству «Венада».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави про забезпечення позову.

Такий висновок суду першої інстанції обґрунтований тим, що викладені у заяві про забезпечення позову обставини свідчать про відсутність належного обґрунтування підстав подання такої заяви, а спосіб забезпечення позову, обраний заявником, є фактично вирішенням справи по суті на період розгляду справи, що є неприпустимим. Крім того, заявником у заяві про забезпечення позову не підтверджено та не надано доказів очевидності ознак протиправності рішень, дії відповідачів, та порушення прав, або інтересів держави, такими рішеннями, діями, не підтверджено існування обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди правам та інтересам держави до ухвалення рішення в адміністративній справі, а також не наведено жодних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або захист прав, свобод та інтересів заявника стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, таке базується на його припущеннях.

Не погоджуючись із ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року, Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що протиправні дії державних органів призвели до незаконного використання надр суб`єктом господарювання, який не мав на це права, та ефективним способом забезпечення позову буде зупинення дії індивідуального акта - спеціального дозволу на користування надрами від 16 серпня 2019 року №6355. Апелянт звернув увагу, що обраний захід забезпечення позову пов`язаний із предметом спору та відповідає позовним вимогам, а правові наслідки його застосування не призведуть до невиправданих і надмірних обмежень прав ПП «Венада», в той час як їх незастосування може спричинити незаконний видобуток надр і настання незворотних наслідків для довкілля. Позивач відмітив, що заходи забезпечення позову є тимчасовими та їх дія пов`язана з перебуванням справи у провадженні суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

21 липня 2025 року Приватне підприємство «Венада» (далі - ПП «Венада») подало відзив на апеляційну скаргу, в якій просить її залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року - без змін.

В обґрунтування своїх вимог приватне підприємство зазначило, що воно законно користується спеціальним дозволом на користування надрами з 16 серпня 2019 року, яке є майном в розумінні статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та має відповідні легітимні очікування стосовно його користування. ПП «Венада» звернуло увагу, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення, та не надав жодних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або захист прав, свобод та інтересів заявника стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. При цьому, очевидні ознаки протиправності оспорюваного рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду повинні існувати поза обґрунтованим сумнівом.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 16 вересня 2025 року.

У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній мотивів і підстав.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвала Київського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року - без змін, виходячи з такого.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

За приписами частин першої, другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з частиною другою статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Відповідно до пункту 1 частини першої, другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою, шостою статті 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.

Отже, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом, зокрема, зупинення дії індивідуального акту або нормативно-правового акту.

За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду від 06 березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» висвітлено позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, в якій зазначено, зокрема, що судам необхідно враховувати, що, згідно з частинами третьою, четвертою статті 117 КАС України, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 640/1995/22.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам Заявника до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Відповідно до Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 29 листопада 2022 року у справі №640/17821/21, від 06 грудня 2022 року у справі № 140/8745/21.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 листопада 2015 року ПП «Венада» подано до Державної служби геології та надр України заяву №57 із відповідними документами на отримання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону.

Наказом Державної служби геології та надр України від 16 лютого 2016 року №51 «Про надання спеціальних дозволів на користування надрами», відповідно до пункту 8 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2011 року №615, у зв`язку із наявністю підстав для надання спеціальних дозволів на користування надрами та враховуючи пропозиції Комісії з питань надрокористування Державної служби геології та надр України (Протокол від 12 лютого 2016 року №2/16), зокрема ПП «Венада» надано спеціальний дозвіл на користування надрами (на 20 років) з метою видобування ендербітів, гранітів на об`єкті «Івоніцьке-2 родовище» у Вінницькій області.

На підставі згаданого у попередньому абзаці наказу №51 ПП «Венада» надано спеціальний дозвіл на користування надрами від 16 серпня 2019 року №6355, мета користування - видобування ендербітів та гранітів, придатних для виробництва блоків та виготовлення облицювальних виробів з них, порушені вивітрюванням ендербіти та граніти, відходи від виробництва блочної продукції, придатні для виробництва щебню будівельного та каменю бутового.

Колегією суддів встановлено, що, звертаючись із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури послався на те, що окружною прокуратурою встановлено відсутність у ПП «Венада» підстав, визначених пунктом 8 «Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2011 року №615, для отримання дозволу на користування надрами.

Зокрема, наголошено, що з документів, доданих ПП «Венада» до заяви про видачу спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону, вбачається, що у підприємства був відсутній статус надрокористувача, що не надавало Державній комісії України по запасах корисних копалин і Державній службі геології та надр України приймати до розгляду документів ПП «Венада» та затвердження протоколу від 26 травня 2011 року №2270 та видачі спеціального дозволу на користування надрами від 16 серпня 2019 року №6355 без проведення аукціону.

Колегія суддів звертає увагу, що питання надання спеціальних дозволів на користування надрами (далі - дозволи) у межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони врегульовано Порядком надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2011 року № 615 (далі - Порядок № 615 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який визначає процедуру продовження строку дії, переоформлення, поновлення дії, зупинення дії чи анулювання дозволу та внесення до нього змін.

Згідно з підпунктом 1 пункту 8 Порядку № 615 без проведення аукціону дозвіл надається у разі видобування корисних копалин, якщо заявник за власні кошти здійснив геологічне вивчення ділянки надр та підрахунок запасів корисних копалин, який затверджено ДКЗ, та подав документи на отримання спеціального дозволу не пізніше ніж протягом трьох років після затвердження запасів, а також видобування корисних копалин (для нафтогазоносних надр на геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислову розробку родовищ, з подальшим видобуванням нафти, газу (промислова розробка родовищ), якщо заявник за власні кошти здійснив апробацію в ДКЗ за умови затвердження підрахунку запасів корисних копалин у ДКЗ протягом трьох років, а в межах континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України - десяти років з моменту надання дозволу.

Отже, доводи орану прокуратури про відсутність у ПП «Венада» статусу надрокористувача не є достатнім для висновку про очевидну необґрунтованість заяви підприємства щодо отримання спеціального дозволу на користування надрами та як наслідок для висновку про очевидну протиправність оскаржуваного дозволу, оскільки для відповідного висновку необхідно також встановити, що ПП «Венада», подаючи заяву, не відповідав критеріям (вимогам), встановленим пунктом 8 «Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами», зокрема ,не здійснював за власні кошти геологічне вивчення ділянки надр та підрахунок запасів корисних копалин, не здійснював за власні кошти апробацію в ДКЗ за умови дотримання трирічного строку.

Викладене вище свідчить про обґрунтованість висновку суду першої інстанції, що очевидну протиправність оскаржуваного дозволу, зокрема, обставини щодо відповідності ПП «Венада» вимогам пункту 8 «Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами» підлягають установленню під час судового розгляду адміністративної справи.

Враховуючи встановлені вище обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність мотивів та підстав, передбачених статтею 150 КАС України, які є обов`язковими для постановлення ухвали про забезпечення позову, оскільки в матеріалах відсутні докази того, що невжиття заходів забезпечення позову будь-яким чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду чи порушує права та інтереси позивача.

Таким чином, з огляду на встановлені, за результатами дослідження наявних у матеріалах даної адміністративної справи доказів, обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для забезпечення позову.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 150, 151, 241, 242, 243, 308, 310, 312, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 КАС України.

Головуючий суддя В.В. Файдюк

Судді О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев

Повне рішення виготовлено 16 вересня 2025 року.