Справа № 480/5406/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 р.Справа № 480/5406/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.05.2025, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, повний текст складено 19.05.25 року по справі № 480/5406/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Сумській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулася з позовною заявою до Головного управління ДПС у Сумській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Сумській області), у якій просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.03.2024 № 06.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Сумській області від 13 березня 2024 року №06. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при зверненні до суду в сумі 14 991 грн. 40 коп.

Головне управління ДПС у Сумській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, вважає, що рішення прийнято за наслідком неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вважає , що суд першої інстанції не дослідив факт відсутність підтверджуючих доказів про надання контролюючому органу документів та факт наявності заяви яка підтверджує ненадання запитуваних документів, не дослідивши обставини справи та надані документи позивача, дійшов помилкових та необдуманих висновків, що контролюючий орган при розгляді заперечення повинен враховувати документи які не були надані під час проведення перевірки та які свідчать про невідповідність вимогам чинного законодавства. Вказує, що документи, які не були подані на письмову вимогу контролюючому органу, у процесі проведення перевірки, вважаються такими, що були відсутні, і не можуть бути враховані при розгляді заперечення до акта перевірки. Відповідно, висновки, викладені в акті перевірки є законними та обґрунтованими. Просить врахувати правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 11.01.2024 у справі №420/12275/22. Також, просить враховувати висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постановах від 27 квітня 2022 року у справі № 420/13197/20, від 22 червня 2022 року у справі № 826/13633/17, за якими наслідки, передбачені пунктом 44.6 статті 44 ПК України, стосуються документів, що відповідають сукупно наступним умовам: це документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки, на підставі яких платник веде облік доходів, витрат та інших показників, безпосередньо пов`язані із визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, їх зберігання є законодавчим обов`язком платника податків, а вимога щодо надання документів містилася у належно оформленому запиті контролюючого органу. Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що обов`язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов`язком платника податків зберігати такі первинні документи та надавати їх при перевірці. Ненадання таких документів нормами пункту 44.6 статті 44 ПК України прирівнюється до їх відсутності. Винятком є випадки виїмки документів або іншого їх вилучення правоохоронними органами та іншими компетентними органами. Наголошує, що до заперечення на акт фактичної перевірки ,а також при проведенні фактичної перевірки не було надано документи передбачені Порядком № 496, а саме що походження товарів. Також, вважає , що надана позивачем форма обліку товарних запасів не передбачає відображення інформації про залишків товару на дату їх вибуття, що ускладнює точне визначення фактичного стану товарних запасів на відповідний момент, та свідчить про її невідповідність вимогам чинного законодавства щодо ведення бухгалтерського обліку.Таким чином, за викладених обставин, Головне управління ДПС у Сумській області вважає, що наявні достатні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови, якою має бути відмовлено у задоволенні позовних вимог Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в повному обсязі. Просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.05.2025 р. по справі №480/5406/24 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову, якою відмовити Фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав обґрунтування та вимоги , викладенні в апеляційній скарзі , наполягав на її задоволенні.

Представник позивача заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив відмовити у її задоволенні, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції , що наказом ГУ ДПС у Сумській області № 294-кп від 05.02.2024 призначено фактичну перевірку за місцем провадження діяльності, розташування господарського об`єкту (зокрема магазину за адресою: АДРЕСА_1 ) у якому здійснює діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_1 .

За результатами перевірки, згідно з актом фактичної перевірки № 1500/18/15/РРО/ НОМЕР_1 /0382 від 13.02.2024, у зв`язку з ненаданням ФОП ОСОБА_1 первинних документів, передбачених Порядком ведення обліку товарних запасів для фізичних осіб-підприємців, у тому числі платників єдиного податку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 496 від 03.09.2021, зокрема, опису залишку товарів на початок обліку, накладних, транспортних документів, митних декларацій, актів закупки, фіскальних чеків, товарних чеків, інших документів, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару дату проведення операції, найменування, кількість, вартість товару, а також ненаданням Форми обліку (в паперовому та/або електронного вигляді), які підтверджують облік та походження товарів, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем, зокрема, пункту 12 статті 3 Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

На підставі висновків акту перевірки, 13.03.2024 ГУ ДПС у Сумській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 06, яким згідно зі статтею 20 Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 1499140, 00 грн.

Не погодившись з таким рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з недотримання ГУ ДПС у Сумській області вимог пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України під час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та, як наслідок, про його невідповідність критеріям, встановленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).

З матеріалів справи встановлено , що під час фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 первинні документи щодо обліку товарів, які знаходились у магазині за адресою: АДРЕСА_1 , посадовим особам ГУ ДПС у Сумській області надані не були, у зв`язку з чим складно відповідний акт № 152/С/18-28-07-06 від 09.02.2024, яким встановлено порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Так, відповідно до пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані зокрема вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які провадять діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).

Відповідно до статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За змістом наведеної норми суб`єкт господарювання несе відповідальність за окремо або в сукупності здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку та ненадання під час перевірки документів, які підтверджують саме облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Отже, пункт 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» зобов`язує суб`єктів господарювання (як юридичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців (за виключенням перелічених в другому абзаці цієї норми осіб) вести облік товарних запасів і у разі проведення перевірки надати документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження тих товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

В той же час, не погоджуючись з висновками перевірки щодо порушення податкового законодавства, зокрема, пункту 12 статті 3 Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, позивач у встановлені строки подала заперечення на акт фактичної перевірки № 1500/18/15/РРО/ НОМЕР_2 від 13.02.2024, у яких вказала про те, що під час перевірки посадовим особам ГУ ДПС у Сумській області надавались первинні документи щодо обліку товарів, їх придбання та оприбуткування та до яких додала видаткові накладні на придбання товарів й Форму ведення обліку товарних запасів. (а.с. 226-233).

Відповідно до підпункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Абзацом другим пункту 44.7 статті 44 Податкового кодексу України встановлено, що протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта перевірки, платник податків має право подати контролюючому органу, що проводив перевірку, заперечення та/або додаткові документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

Пунктом 86.7 статті 86 Податкового кодексу України визначено, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення та/або додаткові документи розглядаються контролюючим органом протягом семи робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податків (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень та/або додаткових документів, про що такий платник податків зазначає у запереченнях та/або листі про надання додаткових документів в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу.

Таким чином у разі якщо до закінчення перевірки або протягом десяти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Верховний Суд вже неодноразово аналізував зазначені норми податкового законодавства (зокрема у постановах від 24.04.2025 у справі № 300/1388/24, від 24.12.2024 у справі №640/20970/22, від 28.03.2023 у справі № 810/3270/16, від 27.06.2019 у справі № 806/343/17) та дійшов висновку, що закріпленому у пункті 86.7 статті 86 Податкового кодексу України праву платника податків подати до контролюючого органу заперечення на акт перевірки кореспондує визначений цією ж нормою обов`язок контролюючого органу розглянути такі заперечення, надавши платнику податків відповідь, та врахувати результати розгляду заперечень при прийнятті рішення про визначення грошових зобов`язань. У постанові від 20.11.2018 у справі №826/285/15 Верховний Суд вказав, що зміст пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України дає підстави для висновку про те, що при прийнятті податкового повідомлення-рішення податковим органом повинні враховуватися не лише висновки акта перевірки, а й результати розгляду заперечень платника податків на такий акт як його невід`ємної частини.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 420/13197/20 зазначено, що наслідки, передбачені пунктом 44.6 статті 44 ПК України, стосуються документів, що відповідають сукупно наступним умовам: це документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки; на підставі яких платник веде облік доходів, витрат та інших показників; безпосередньо пов`язані із визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань; їх зберігання є законодавчим обов`язком платника податків; а вимога щодо їх надання містилася у належно оформленому запиті контролюючого органу.

Тобто, у пункті 44.6 ПК України йдеться саме про ненадання документів, які є мінімально необхідними для відображення операцій у податковому та бухгалтерському обліку. Інші документи перебувають поза межами дії норми пункту 44.6 статті 44 ПК України, про що Верховний Суд зробив висновок у постанові від 20 грудня 2021 року у справі № 200/6804/19-а.

Тобто , платник податків має право на подання документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки, після закінчення такої перевірки. Проте реалізація такого права має здійснюватися відповідно до вимог, встановлених ПК України, і до прийняття рішення за результатами такої перевірки.

Поряд з цим, факт відмови надання платником податків документів під час податкової перевірки повинен фіксуватися у визначений законом спосіб, а саме шляхом складання акта про відмову у наданні документів. Про це Верховний Суд неодноразово вказував, зокрема, у постановах від 26.01.2021 у справі №814/3617/14, від 03.03.2021 у справі №824/638/18-а, від 08.09.2022 у справі №640/26351/20, від 11.07.2023 у справі №822/554/17, від 10.01.2023 у справі №814/876/16 тощо).

Матеріали справи свідчать , що на запит податкового органу від 05.02.2024 № 141/6/18-28-07-06-05 про надання документів , продавцем ФОП ОСОБА_1 повідомлено податковий орган листом від 09.02.2024 , що документи станом на 12-00 09.02.2024 не надані у зв`язку із хворобою ФОП ОСОБА_1 та будуть надані пізніше.

09.02.2024 інспекторами податкового органу складено акт № 152/с/18-18-07-06 про відсутність станом на 05.02.2024 16-54 в магазині за адресою: АДРЕСА_1 через який здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 ведення обліку товарних запасів та ненадання відповіді на запит 05.02.2024 , з врахуванням акту інвентаризації товарних запасів за місцем здійснення господарської діяльності від 05.02.2024.

З матеріалів справи вбачається , що акт про відмову у наданні документів не складався.

27.02.2024 позивачем подані запереченні до акту фактичної перевірки , в яких зазначено, що для перевірки державним інспекторам були надані наступні документи: накладна від 01 листопада 2021 року, накладна від 06 жовтня 2021 року, накладна від 06 грудня 2021 року, накладна від 06 червня 2022 року, накладна від 24 грудня 2022 року, накладна від 15 червня 2023 року, накладна від 02 червня 2023 року, Форма ведення обліку товарних запасів фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 в місце продажу (господарському об`єкті), який розташоване за адресом: АДРЕСА_1 , (магазин «Мобілочка»). Вказані копії документів повторно надані до заперечень.

За результатами розгляду заперечень ФОП ОСОБА_1 , ГУ ДПС у Сумській області дійшло висновку про обґрунтованість акту перевірки в частині виявлених порушень податкового законодавства та про наявність підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій передбачених статтею 20 Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Як убачається зі змісту висновку та відповіді на заперечення, відповідач надані первинні документи, а саме видаткові накладні та Форму ведення обліку товарних запасів, не враховував, оцінку наданим документам не надав, заперечень щодо повноти наданих документів не встановив.

Той факт, що подані разом із запереченнями на акт перевірки первинні документи не враховувались та не досліджувались податковим органом ні під час розгляду заперечень, ні під час прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, підтвердив і представник ГУ ДПС у Сумській області в судовому засіданні.

Також, за результатами дослідження акту перевірки , доводів апеляційної скарги та інших доказів, що містяться у матеріалах справи, колегія суддів встановила, що у спірному випадку податковий орган вважає, що порушення пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР полягало у несвоєчасному наданні (не на початок перевірки) документів саме про походження цих товарів.

У постанові від 11 січня 2024 року у справі № 420/12275/22 Верховний Суд зазначив, що ненадання під час фактичної перевірки документів, що підтверджують походження підакцизних товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), не є підставою для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, встановленої статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Діючим законодавством не передбачено того, що за місцем знаходження господарської одиниці суб`єкта господарювання повинні зберігатись оригінали первинних документів на придбання товарно - матеріальних цінностей, які є підставою для бухгалтерського обліку, ведення якого відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» покладено на уповноважену особу, і сам факт відсутності цих документів за місцем реалізації товару на час здійснення фактичної перевірки не може бути підставою для застосування штрафних санкцій, оскільки відсутність на момент перевірки контролюючим органом первинних документів за місцем реалізації чи зберігання товарів, за умови, що ці товари належним чином обліковані, не є підставою для застосування до платника фінансової санкції, передбаченої статтею 20 Закону №265/95-ВР.

Аналогічна парова позиція викладена Верховним судом в постанові від 25 червня 2025 року по справі № 280/1996/23.

Враховуючи вищенаведене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій, що податкове повідомлення-рішення, з приводу правомірності якого виник спір, не відповідає вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки прийняте без урахування усіх обставин, що мають значення для його рішення та не надання правової оцінки поданим до заперечень позивачем документам, відтак, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище в даній постанові.

Зважаючи на вказані судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.05.2025 по справі № 480/5406/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 15.09.2025 року