Справа № 320/5702/24
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2025 року м.Київ №320/5702/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, третя особа: Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, у якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 16.05.2023 №011795 про накладення штрафу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за оспорюваною постановою до нього було застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн за порушення, зафіксоване 29.03.20243 актом перевірки №355318, а саме: порушення ст.ст.34, 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», п.3.3 Інструкції №385 від 24.06.2010р., відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 згаданого Закону. Позивач не погоджується із оспорюваною постановою, просить визнати її протиправною та скасувати посилаючись на те, що транспортний засіб марки IVECO, номерний знак НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 згідно свідоцтва про реєстрацію, за інформацією, наведеною в акті перевірки, вказаним транспортним засобом керував водій ОСОБА_2 , який не має жодних правовідносин з позивачем, тому вважає, що він як ФОП не є автомобільним перевізником в розумінні ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт» в контексті події, викладеної у згаданих вище акті перевірки та оспорюваній постанові, а відповідно, і на нього не можуть накладатися адміністративно-господарські штрафи на підставі ст.60 згаданого Закону, оскільки він не є суб`єктом вчинення правопорушення, яке йому інкриміновано, зазначив, що автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися), тобто, при застосуванні відповідальності поняття «автомобільний перевізник» не завжди слід уособлювати з власником/користувачем транспортного засобу.

Ухвалою суду відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що згідно акту перевірки №355318 від 29.03.2023 під час перевірки було виявлено порушення ст.34 ЗУ «Про автомобільний транспорт» п.6.1 Положення №340 від 07.06.2010, п.3.3 Інструкції №386 від 24.06.2010, а саме: під час надання послуг з перевезення вантажів перевізник не забезпечив водія оформленою роздруківкою даних цифрового тахографа, чим порушено ст.48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», водій з актом ознайомлений, від пояснень відмовився, акт не підписав. Представник відповідача вказав, що саме суб`єкт господарювання, який зацікавлений в доведенні своєї позиції, має надати всю інформацію, яка може вплинути на результат розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, відтак, вважає, що доводи позивача є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено вчинення адміністративно-господарського правопорушення саме ним, оскільки обставини того, що 29.03.2023 при зупиненні вказаного вище транспортного засобу автомобільним перевізником вантажу виступав саме позивач зафіксовано Товарно-транспортною накладною №89 від 29.03.2023, де автомобільним перевізником зазначено саме ФОП ОСОБА_1 . Отже, з огляду на наведене відповідач вважає, що саме позивач беззаперечно є автомобільним перевізником за вказаною ТТН, оскільки ТТН або будь-який інший документ на вантаж є документом, що підтверджує факт надання послуг з перевезення вантажу, що підтверджується і правовими позиціями Верховного Суду.

Третя особа, Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ (м.Київ), не скористалась своїм правом подачі письмових пояснень щодо предмету спору.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Згідно відомостей із копії Виписки з ЄДРПОУ та Витягу з реєстру платників єдиного податку від 01.11.2019р. № ФОП ОСОБА_1 13.11.1992 зареєстрований як фізична особа-підприємець, згідно з КВЕД до видів господарської діяльності якого віднесено, зокрема, 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

29.03.2023 уповноваженими особами Укртрансбезпеки, відповідно до направлення від 24.03.2023 №014510 на рейдову перевірку, на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів в місцях навантаження і розвантаження, проводилась рейдова перевірка транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної служби з безпеки на транспорті та її територіальних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2013 № 422 (далі Порядок № 422), співробітниками Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області було зупинено транспортний засіб марки Iveco, номерний знак НОМЕР_1 , який використовувався ОСОБА_1 під час здійснення перевезення вантажу відповідно до товарно-транспортної накладної від 29.03.2023 № 89.

Відповідно до товарно-транспортної накладної, яка була надана перевіряючим особам, від 29.03.2023 № 89 в графі «автомобільний перевізник» зазначено ФОП ОСОБА_1 , а тому саме позивач у спірних правовідносинах мав статус автомобільного перевізника.

Так, 29.03.2023 посадовою особою відповідача об 15:00 годині на а/д 916 км + 897 м автодороги М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізваріне, було здійснено перевірку транспортного засобу -марка Iveco, номерний знак НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 та встановлено, що даний автомобіль використовується перевізником ФОП ОСОБА_1 , під час перевірки виявлено порушення ст.34, 39 ЗУ «Про автомобільний транспорт», п.6.1 Положення №340 від 07.06.2010, п.3.3 Інструкції №385 від 24.06.2010, а саме: під час надання послуг з перевезення вантажів перевізник не забезпечив водія оформленою роздруківкою даних цифрового тахографа, чим порушено ст.48 згаданого Закону, про що був складений акт рейдової перевірки за №355318.

У графі «Пояснення водія про причини порушення» зазначено про те, що водій від підпису та пояснень відмовився.

На підставі наведеного акту перевірки посадовою особою відповідача 29.03.2023 згідно до вимог абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №011795 за якою за вищенаведене порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» до позивача було застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн.

Позивач, вважаючи протиправною спірну наведену постанову, звернувся до суду з відповідним позовом про визнання її протиправною та скасування.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. № 2344-Ш (далі Закон № 2344-Ш), Інструкція з використання пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, яка затверджена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010р. № 385 (далі Наказ № 385), Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 року № 340 (далі Положення №340).

Щодо наявності у відповідача повноважень на проведення перевірок на транспорті.

Статтею 6 Закону №2344-Ш передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, у тому числі, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільним перевізником вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Частинами 14,17 статті 6 Закону №2344-Ш встановлено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланової і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно до приписів наведеного Порядку №1567 визначено, що державному контролю підлягають усі транспорті засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. №103.

Згідно з п.8 вказаного Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Отже, із наведених приписів чинного законодавства у сфері державного контролю на автомобільному транспорті видно, що відповідачеві, його територіальним органам, а відповідно, і їх посадовим особам надані повноваження на проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), тому слід дійти висновку, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі), яка відбулася 16.08.2024р. відповідачем проведена у межах наданих йому повноважень, визначених вищенаведеними приписами Закону №2344-Ш, Порядку №1567 та Положення про Укртрансбезпеку.

Що стосується суті виявленого порушення, а саме: під час перевезення вантажу на момент перевірки 29.03.2023 перевізник не забезпечив водія ТЗ оформленою роздруківкою даних цифрового тахографа, що є порушенням ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», то дані обставини у межах заявленого позову позивачем не заперечуються та не оспорюються.

В той же час, за змістом позову, спірні правовідносини обмежені питаннями правильності визначення ФОП ОСОБА_1 (позивача у справі) автомобільним перевізником за перевезенням вантажу, яке мало місце 29.03.2023 та зафіксоване актом перевірки №355318, у розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт» та застосування до нього адміністративно-господарського штрафу.

Вирішуючи спірне питання чи являвся позивач автомобільним перевізником з надання послуг з перевезення вантажу, яке мало місце 29.03.2023 транспортним засобом марки Iveco, номерний знак НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , суд виходить з наступного.

Приписами статті 1 Закону №2344-ІІІ передбачено, що автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах ( ст.33 Закону №2344-Ш).

Згідно вимог ст.34 Закону №2344-Ш визначено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.

У відповідності до ст.48 Закону №2344-Ш автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Приписами ст.49 згаданого Закону №2344-Ш установлено, що водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Згідно статті 1 Закону №2344-Ш встановлено, що товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Також і у статті 50 Закону №2344-ІІІ визначено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Згідно із підпунктом 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила № 363), основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Таким чином, статус перевізника може підтверджуватися, зокрема, договором про перевезення вантажу, накладними (товарно-транспортними накладними), квитанціями тощо.

У постанові від 23.08.2023 у справі №600/1407/22-а Верховний Суд зауважив, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону № 2344-III.

У постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 Верховний Суд зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема, інформацію про автомобільного перевізника.

Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Водночас нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.

За висновком Верховного Суду у справі № 640/27759/21, тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.

В іншій постанові Верховного Суду (від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20) Верховний Суд зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).

У постанові від 21.12.2023 у справі № 280/2150/23 Верховний Суд зазначив, що на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який, у розумінні частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ, має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.

Отже, положення статті 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.

Повертаючись до спірних правовідносин, слід зазначити, що вищенаведеними Правилами №363 визначено перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, зокрема, таким документом є товарно-транспортна накладна (ТТН), яка обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто, коли є послуга перевезення вантажу).

Аналіз положень Правил та форми, яка наведена в додатку 7 до цих Правил №363 (п.11.1 глави 11) свідчить, що у будь-якому разі товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити), зокрема, відомості щодо автомобільного перевізника.

Аналогічні правові висновки міститься і у постанові Верховного Суду від 12.10.2023р. у справі №120/554/23, яка є застосовною і до правовідносин у даній справі згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, з обсягу встановлених судом обставин слідує, що позивач не є власником транспортного засобу, який перевірявся відділом Укртрансбепеки.

Згідно копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки Iveco, номерний знак НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 даний автомобіль належить ОСОБА_2 .

Як зазначалося вище, водій повинен мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення згідно до вимог ст.48 ст.49 Закону №2344-Ш.

Так, судом встановлено, що в момент проведення рейдової перевірки (29.03.2023) водієм згаданого вище транспортного засобу ОСОБА_2 була надана ТТН №89 від 29.03.2023, у якій автомобільним перевізником зазначено ФОП ОСОБА_1 (позивача у справі).

Відповідно, у посадових осіб відповідача в момент проведення перевірки та під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт була наявна інформація щодо автомобільного перевізника.

Згідно правових висновків, які викладені у пункті 49 постанови Верховного Суду від 21.03.2024р. у справі №240/10400/23, Суд зазначив, що відсутність інших документів, які спростовують інформацію зазначену в ТТН про автомобільного перевізника, встановлення особи перевізника здійснюється відповідно до вказаних у ТТН відомостей щодо такої особи, які є обов`язковими при її оформленні.

Разом з тим, інших документів та відомостей про особу автомобільного перевізника на спростування інформації, яка наведена у згаданій ТТН №89 від 29.03.2023, ні відповідачу під час розгляду справи, ні суду, позивачем надано не було.

Окрім того, судом було досліджено і відомості з копії Витягу з реєстру платників єдиного податку від 29.03.2023,зі змісту яких встановлено, що видами господарської діяльності позивача є, зокрема, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту та вантажний автомобільний транспорт.

Таким чином, із аналізу встановлених вище обставин, із урахуванням норм наведеного чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в момент проведення рейдової перевірки (29.03.2023) мало місце надання послуг з перевезення вантажу згідно ТТН №89 від 29.03.2023 саме позивачем, як автомобільним перевізником.

Відповідно, за відомостями, які містяться у ТТН №15/08 від 15.08.2024р., у даних спірних правовідносинах, саме ФОП ОСОБА_1 виступав автомобільним перевізником.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу за порушення вимог ст.48 Закону №2344-Ш як до автомобільного перевізника за оспорюваною постановою на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-Ш, є правомірним та законним.

А відтак, будь-які обґрунтовані правові підстави для визнання протиправною та скасування оспорюваної постанови у адміністративного суду відсутні.

Згідно до вимог ст.ст.73,75,76 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Проте, позивачем у позові не наведено жодних обґрунтованих підстав та не надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність оспорюваної постанови з урахуванням встановлених судом обставин та відомостей про позивача, як автомобільного перевізника за перевезенням вантажу, які містяться у ТТН №15/08 від 15.08.2024р., яка була предметом рейдової перевірки 16.08.2024р. та ці відомості іншими документами позивачем не спростовані.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, доводи позивача з приводу того, що транспортним засобом у момент перевірки даним автомобілем керував водій ОСОБА_2 , із яким у позивача не має жодних відносин, з огляду на таке.

По-перше, зазначені обставини не спростовують того факту, що позивач як ФОП виступав у даних правовідносинах автомобільним перевізником згідно відомостей ТТН №89 від 29.03.2023, адже автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, такі дані не завжди можуть співпадати (постанови Верховного Суду від 23.08.2023р. у справі №600/1407/22-а, від 06.07.2023р. у справі №560/514/22).

По-друге, питання щодо наявності/відсутності документів, передбачених статтею 48 Закону №2344-Ш, що засвідчують використання транспортного засобу для надання послуги з перевезення на законних підставах не впливає на вирішення цього спору по суті вимог, оскільки не були підставою для застосування адміністративно-господарської санкції (п.п.30.1 п.30 постанови Верховного Суду від 13.03.2025р. у справі №140/6098/22).

Виходячи з наведеного та враховуючи ті обставини, що у ТТН №89 від 29.03.2023 визначено автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_1 (позивача у справі), тому суд приходить до висновку, що саме позивач у спірних правовідносинах мав статус автомобільного перевізника, а відтак, є суб`єктом відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-Ш.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом і у п.64 постанови цього Суду від 12.10.2023 у справі №120/554/23.

Щодо порушення принципу правової визначеності, то у цій частині суд зазначає про таке.

Принцип правової визначеності є фундаментальною складовою верховенства права і означає, що закони та правові акти повинні бути ясними, передбачуваними й доступними для розуміння громадянами.

У позові позивач не зазначає, у чому полягає порушення його принципу правової визначеності в силу того, що наведені вище Закон №2344-Ш, Наказ №385 та Положення №340 є чіткими, передбачуваними й доступними для розуміння, зокрема, і позивачем.

А відтак, будучи автомобільним перевізником, позивач не може не знати та не розуміти наслідки своїх дій у даних правовідносинах, а тому має бути добре обізнаним у питанні своїх прав, обов`язків та інтересів, а також і рівня відповідальності за порушення законодавства щодо вантажних перевезень автомобільним транспортом згідно вимог Закону №2344-Ш, оскільки ст.68 Конституції України передбачено, що незнання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності.

Факт того, що позивач розуміє і знає свої повноваження, права та обов`язки у сфері здійснення вантажних перевезень автомобільним транспортом, а також і про відповідальність, яка на нього може бути покладена за порушення ст.48 Закону №2344-Ш підтверджується і тим, що до позову останній надав копію Витягу з ЄДРПОУ про реєстрацію його суб`єктом господарювання фізичною особою-підприємцем, а також копію Витягу з реєстру платників єдиного податку, у якому серед видів господарської діяльності позивача, зокрема, обрані ним такі види КВЕД: інша допоміжна діяльність у сфері транспорту -52.29.

Тобто, із аналізу наведених обставин, суд констатує, що порушення принципу правової визначеності у даних правовідносинах позивачем жодними доказами не доведене.

Усі інші аргументи позивача вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

В той же час, відповідачем у даних правовідносинах належними, достатніми та допустимими доказами доведено правомірність прийняття оспорюваної постанови у силу ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваної постанови згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті вищевказаної постанови відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, судом не встановлено, а позивачем не підтверджено та не доведено жодними доказами, порушення відповідачем прав та інтересів позивача під час її прийняття, а тому у адміністративного суду підстави для її визнання протиправною та скасування відсутні.

Приймаючи до уваги все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, тому у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем під час розгляду даної справи, зокрема, судових витрат по сплаті судового збору у розмірі, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову такі судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні обґрунтовані підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.