Справа № 160/31782/24
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого суддіЦарікової О.В.
за участі секретаря судового засіданняОсуховської Ж.С.,
представника позивача представника відповідача Карпенка С.С., Ярмолич К.І.
29.11.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області поновити реєстрацію платника єдиного податку шляхом включення до реєстру платників єдиного податку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01 жовтня 2024 р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року клопотання представника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено, суд перейшов зі спрощеного позовного провадження до ррозгляду справи за правилами загального позовного провадження.
23.01.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення по справі ( вх. № 3752/25).
13.02.2025 від відповідача надійшли додаткові заперечення по справі. ( вх. №7499/25).
03.04.2025 від відповідача надійшли заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу.
У судовому засіданні 15.04.2025 представник позивача адміністративний позов підтримав та просив його задовольнити.
Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив та просив суд відмовити в його задоволенні.
Дослідивши повно і всебічно докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов та відзив на позовну заяву, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Як встановлено судром та підтверджується матеріалами справи, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець. ФОП ОСОБА_1 застосовував спрощену систему оподаткування (третя група) згідно з заявою про застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності №1908/10 від 19.01.2012.
Вважаючи дане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з позовною заявою про його скасування.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Згідно з п.291.2 ст. 291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п.297.1 ст. 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Відповідно до п.п.3 п.291.4 ст. 291 ПК України, до суб`єктів господарювання третьої групи, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, відносяться фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена, та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 1167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
У відповідності до п.8 п.п.291.5.1 п. 291.5 ст. 291 ПК України, не можуть бути платниками єдиного податку третьої групи суб`єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи - підприємці), які здійснюють: - діяльність з надання послуг пошти (крім кур`єрської діяльності); - діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського, міжнародного); - діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з використанням безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з правом технічного обслуговування і надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського, міжнародного); - діяльність з надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку, - діяльність з надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж ефірного теле- і радіомовлення, проводового радіомовлення та телемереж.
Згідно з п.5 п.п. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України, платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у визначених випадках та в строки, у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми.
Підпунктом 3) п. 299.10 ст. 299 ПК України визначено, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі: 3) у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.
Отже, реєстрація платником єдиного податку може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу, зокрема, у випадках, визначених п.298.2.3 п.298.2 ст. 298 цього Кодексу.
Приписами п. 299.11 ст.299 ПК України передбачено, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.
Аналіз наведених вище приписів свідчить про те, що контролюючий орган приймає рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп у разі встановлення під час проведення перевірки факту здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, що повинно бути зафіксовано у відповідному акті перевірки. При цьому реєстрація платника єдиного податку анулюється з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності.
Тобто, в даному випадку відповідачем було проведено камеральну перевірку ФОП ОСОБА_1 .
В той же час, суд зауважує, що камеральна перевірка за своєю правовою сутністю є формою поточного документального контролю за дотриманням платником вимог податкового законодавства на підставі декларацій та інших документів податкової звітності, одержаних від платника. При цьому, будь-якого окремого рішення для проведення цього виду перевірки не вимагається, оскільки подання платником податків податкової звітної документації автоматично виступає юридичним фактом для перевірки її достовірності.
Наведене свідчить про обов`язковий характер камеральної перевірки, яка проводиться у випадку подання платником звітних документів до контролюючого органу. А відтак, камеральною перевіркою охоплюються лише ті показники документів, які належать до податкової звітності та мають значення для правильності обчислення платником об`єкта оподаткування та суми податку, що підлягає сплаті до бюджету. Перевірка будь-яких інших відомостей, витребування у платника додаткової інформації та документів, подання яких разом з податковою декларацією чинним законодавством не передбачено, камеральною перевіркою не охоплюється.
Фактично предмет камеральної перевірки передбачає встановлення повноти, своєчасності подання платником податкової звітності, візуальну перевірку правильності оформлення документів податкової звітності (повноти заповнення усіх необхідних реквізитів, чіткості їх заповнення тощо), перевірку правильності складення розрахунків за податковими платежами (арифметичний підрахунок остаточних сум податків, правильність відображення показників, необхідних для обчислення бази оподаткування).
Законодавчо установлені обмеження щодо повноважень контролюючого органу під час проведення камеральної перевірки (яка характеризується спрощеним порядком її призначення і проведення, не передбачає присутність платника та можливість подання ним пояснень тощо) є однією з гарантій прав платника, що забезпечують дотримання балансу публічних і приватних інтересів.
Камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, а тому під час проведення камеральної перевірки не має правових підстав для визначення правомірності перебування на спрощеній системі оподаткування, оскільки останні перебувають поза межами цієї перевірки.
Верховний Суд при розгляді аналогічних адміністративних справ сформував наступні висновки: реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у встановлених законом випадках. При цьому, прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку можливе лише на підставі проведеної документальної перевірки відповідного платника податку та встановлених в ході останньої порушень, відповідно до яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (постанови від 04.05.2023 р. у справі № 320/1040/19, від 06.05.2020 р. у справі № 812/1137/16, від 26.02.2019 р. у справі № 805/1396/17-а, від 05.02.2019 р. у справі № 805/206/17-а, від 24.01.2019 р. у справі № 813/1346/18, від 05.06.2018 р. у справі № 813/4266/17).
Відповідно, єдиним законним способом реалізації владних управлінських функцій є проведення документальної перевірки на підставі якої встановлюється, що платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (бути платником єдиного податку), як наслідок, прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, шляхом виключення з реєстру платників цього податку.
Таким чином, інформація, яка зібрана контролюючим органом відносно платника поза межами здійснюваного нею заходу з податкового контролю та не відноситься до предмета перевірки, не може слугувати підставою для прийняття рішення про анулювання реєстрації та виключення з реєстру платників єдиного податку.
Також, під час судового розгляду справи відповідачем не надано доказів здійснення позивачем господарської діяльності, передбаченої підпунктом 8 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України.
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п.74).
На підставі наведеного, враховуючи, що контролюючим органом не було дотримано процедури анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за наявності законодавчо визначених для цього підстав, суд вважає, що прийняте відповідачем рішення на підставі висновків камеральної перевірки порушує встановлену процедуру та права платника податків, а тому, не може вважатися правомірним.
Також суд зазначає, що обмеження перебування на єдиному податку згідно до абз. 8 підпункту 291.5.1 Податкового Кодексу стосується виключно суб`єктів, які безпосередньо здійснюють саме види діяльності, прямо зазначені у Податковому Кодексі, однак, як встановлено судом, позивач не здійснював ці види діяльності, а лише надавав послуги доступу до мережі Інтернет.
Судом встановлено, що позивач 1 лютого 2017 року уклав з ТОВ "ШУСТРОНЕТ" Договір №01/02 про надання послуг по технічному обслуговуванню та ремонту телекомунікаційної мережі, відповідно до якого ТОВ "ШУСТРОНЕТ" надавав послуги по технічному обслуговуванню та ремонту телекомунікаційної мережі, що належить позивачеві або третім особам (якщо їх обслуговування пов`язане з господарською діяльністю позивача), а позивач приймав та оплачував надані послуги. Додатком від 01.02.2017 р. та Додатковою Угодою № 5 від 01.10.2020 р. до цього Договору сторони правочину узгодили вартість наданих послуг. Надання послуг, що передбачені зазначеним договором, підтверджується наступними Актами здачі-приймання робіт (надання послуг): №17 від 31 січня 2024 р., № 51 від 29 лютого 2024 р., № 82 від 29 березня 2024 р., № 114 від 30 квітня 2024 р., № 146 від 31 травня 2024 р., № 181 від 30 червня 2024 р., № 215 від 31 липня 2024 р., № 249 від 30 серпня 2024 р., № 283 від 30 вересня 2024 р. Отримані послуги позивач сплатив наступними платіжними інструкціями: № 1171 від 11/04/2023 на суму 23 500.00 грн., № 1196 від 03/02/2023 на суму 4 700.00 грн., № 1321 від 19/06/2024 на суму 14 100.00 грн., № 1359 від 06/10/2024 на суму 7 050.00 грн. Наведене підтверджує, що позивач не надавав послуги з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, ці послуги надавалися підприємством - ТОВ "ШУСТРОНЕТ" .
Відповідач помилково ототожнює надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж та надання послуги доступу до мережі Інтернет. Надання послуг доступу до мережі Інтернет не зазначено у абзаці 8 підпункту 291.5.1 Податкового Кодексу.
Послуга доступу до мережі Інтернет - електронна комунікаційна послуга, що забезпечує доступ до мережі інтернет і можливість логічного з`єднання з кінцевими точками мережі Інтернет (пункт 70 статті 2 Закону України "Про електронні комунікації" №1089-IX).
Таким чином, послуги з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і послуги доступу до мережі Інтернет це зовсім різні види послуг.
А тому підстави для анулювання реєстрації платника єдиного податку третьої групи позивача відсутні.
Прямими вимогами Податкового кодексу прямо передбачено, що фізичні особи - підприємці, які надають послуги з надання доступу до мережі Інтернет належать виключно до третьої групи платників єдиного податку (абз. 4 пп. 2 п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу).
Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку» №1971-IX, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку (НКЕК), як регуляторний орган, є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом міністрів України.
НКЕК є єдиним органом виконавчої влади, який має повноваження встановлювати види та опис електронних комунікаційних послуг.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 4 цього Закону №1971-IX, регуляторний орган здійснює виконання своїх функцій шляхом надання офіційних узагальнених роз`яснень та індивідуальних консультацій у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку.
НКЕК є, згідно до Закону №1089-IX, державним органом, уповноваженим на впровадження державної політики у сфері електронних комунікацій, а у зазначеному документі розкривається позиція цього органу у тому числі щодо питань, які є предметом або аргументами сторін по справі.
Єдиним ресурсом, де відображаються актуальні дані про постачальників електронних комунікаційних мереж та/або послуг, в тому числі про надання того чи іншого виду послуг у сфері електронних комунікацій, є Реєстр постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг (далі Реєстр).
Надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, зазначене у пункті 8 підпункту 291.5.1 Податкового кодексу, передбачає діяльність з надання послуг третім особам з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, а не обслуговування власної телекомунікаційної мережі. На це звертає увагу НКЕК у своєму листі №01-7119/111 від 29.12.2021 р.
Діяльність із надання доступу до мережі Інтернет не передбачає надання Абоненту послуг із технічного обслуговування та експлуатації електронної комунікаційної мережі Абонента, який до того ж і не є постачальником мереж.
Діяльність з технічного обслуговування та експлуатації власних чи орендованих електронних комунікаційних мереж для забезпечення виробничих потреб не є послугою з технічного обслуговування та експлуатації мереж внаслідок збігання у однієї особі позицій замовника та виконавця, що не надає можливості існування правочину.
Здійснення технічної експлуатації власних мереж для реалізації договору надання доступу до мережі Інтернет не надає підстав вважати, що за договором з постачальником мережі надаються послуги технічного обслуговування, оскільки такі послуги не входять до предмету договору з постачальником мережі та позивач не є постачальником мереж, щодо обслуговування яких позивач міг б надавати послуги з технічного обслуговування.
Навіть у разі наявності у позивача власної телекомунікаційної мережі та її технічного обслуговування, така діяльність ні у якому разі не може бути наданням послуг із технічної експлуатації телекомунікаційної мережі і відтак не може бути підставою для застосування обмеження, передбаченого абзацом 8 підпункту 291.5.1 Податкового Кодексу.
16 грудня 2020 року був прийнятий та набрав чинності 01.01.2022 року Закон України "Про електронні комунікації" №1089-IX, який визначає правові та організаційні основи державної політики у сферах електронних комунікацій та радіочастотного спектра, а також права, обов`язки та відповідальність фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у відповідній діяльності або користуються електронними комунікаційними послугами.
Відповідно до статті 17 Закону №1089-IX, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку (НКЕК) включає ці відомості та веде Реєстр постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг в електронному вигляді за встановленими ним порядком та формою.
Реєстр постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг НКЕК веде в електронному вигляді, за встановленими нею порядком та формою. Реєстр розміщений у відкритому доступі на офіційному веб-сайті НКЕК.
Позивач включений до Реєстру за №3766 з видом діяльності «Послуга доступу до мережі Інтернет», код послуги - IA.S2.
НКЕК пояснив (Додаток до рішення НКЕК від 03.04.2024 № 170), що Орієнтовним переліком передбачено послугу з кодом 08.81 - «послуга технічного обслуговування і експлуатації електронних комунікаційних мереж» з таким описом: «послуга з підтримки у працездатному стані обладнання електронних комунікаційних мереж в процесі його експлуатації, при якому воно здатне виконувати задані функції, зберігаючи задані значення параметрів у межах, які встановлені в нормативно-технічній документації; експлуатації електронних комунікаційних мереж».
В Офіційному узагальненому роз`ясненні наведено види електронних комунікаційних послуг з Орієнтовного переліку (Постанова НКЕК від 20.04.2022 № 30), які максимально відповідають видам діяльності, зазначеним у абзаці 8 підпункту 291.5.1 Податкового кодексу. Зокрема, це:
- послуга міжособистісної електронної комунікації з використанням нумерації, код послуги - IC.S1;
- послуга технічного обслуговування і експлуатації електронних комунікаційних мереж, код послуги - OS.S1.
Тобто, лише при наданні цих двох видів електронних комунікаційних послуг постачальник електронних комунікаційних мереж та/або послуг не може застосовувати спрощену систему оподаткування та які відповідають видам діяльності, зазначеним в абзаці 8 підпункту 291.5.1 Податкового кодексу.
Поряд із цим, під час реєстрації діяльності у НКЕК, у відповідності до вимог Закону України про електронні комунікації, позивач не зазначав у якості діяльності такого виду діяльності як IC.S1 чи OS.S1, оскільки позивач не здійснює діяльності за вказаними вище видами.
Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Водночас, згідно з п.17 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Враховуючи вищезазначене, послугою є надання (передача) третім особам певного блага.
За таких обставин, послуга технічного обслуговування і експлуатації електронних комунікаційних мереж з кодом OS.S1 передбачає надання послуг третім особам технічного обслуговування і експлуатації електронних комунікаційних мереж, і не включає в себе технічне обслуговування і експлуатацію власних електронних комунікаційних мереж.
В той же час, згідно Реєстру постачальників електронних комунікаційних послуг, оприлюдненого на сайті НКЕК, позивач включений як постачальник електронних комунікаційних послуг з надання послуги доступу до мережі Інтернет» (код послуги IA.S2).
Оскаржене рішення відповідача вмотивовано тим, що здійснення видів діяльності позивача, що зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме КВЕД 61.90 «Інша діяльність у сфері електрозв`язку» та 61.10 «Діяльність у сфері проводового електрозв`язку», - не дає права на застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.
Суд зазначає, що КВЕД не може бути визначальним критерієм для застосування норм Податкового кодексу, оскільки КВЕД - це статистичний інструмент для впорядкування економічної інформації, він не створює прав чи обов`язків, не спричинює жодних правових наслідків.
Податковий Кодекс не містить обмежень для постачальників послуги доступу до мережі Інтернет з КВЕД 61.10 і 61.90 бути платниками єдиного податку ІІІ групи.
Заборона відповідачем перебування на єдиному податку всіх видів діяльності, що входять до КВЕД 61.10 та 61.90, з тих підстав, що до цього класу входять певні види діяльності, конкретно визначені у абзаці 8 підпункту 291.5.1 Податкового Кодексу, протирічить як природі, так і призначенню КВЕД, як такого.
До того ж, під коди КВЕД 61.10 і 61.90, що зазначені у акті перевірки, підпадають багато видів діяльності, які не виключають спрощеного оподаткування.
Тобто висновки відповідача базуються не на фактах, а лише на припущеннях, що не припустимо.
Як зазначено у Додатку до рішення НКЕК від 03.04.2024 № 170, відповідно до положень розділу 1 «Сфера застосування» вступної частини до «Класифікації видів економічної діяльності ДК 009:2010» (затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 11.10.2010 р. № 457), КВЕД - це статистичний інструмент для впорядкування економічної інформації. Класифікація не завжди відповідає всім потребам користувачів за межами статистичної системи, у зв`язку з чим можуть виникнути суперечності стосовно юридичного використання коду КВЕД; слід мати на увазі, що код виду діяльності не створює прав чи обов`язків, не спричинює жодних правових наслідків; будь-яке використання КВЕД не для статистичних потреб (адміністративних або нормативних) здійснюють самі користувачі за власними правилами.
Отже, види діяльності у сфері електронних комунікацій, передбачені в Орієнтовному переліку, можуть не збігатися з КВЕД, та такий збіг або його відсутність не створює прав та обов`язків для суб`єктів господарювання та жодні правові наслідки зазначеного відсутні.
У своєму Офіційному узагальненому роз`ясненні НКЕК також зазначає, що «послуга технічного обслуговування і експлуатації електронних комунікаційних мереж» з кодом OS.S1 передбачає надання послуг третім особам (постачальникам електронних комунікаційних мереж чи іншим суб`єктам господарювання) технічного обслуговування і експлуатації електронних комунікаційних мереж, і не включає в себе технічне обслуговування і експлуатацію власних електронних комунікаційних мереж» та також зазначає «види діяльності у сфері електронних комунікацій, передбачені в Орієнтовному переліку, можуть не збігатися з КВЕД, та такий збіг або його відсутність не створює прав та обов`язків для суб`єктів господарювання та жодні правові наслідки зазначеного відсутні.»
За викладених обставин, обмеження перебування на спрощеній системі оподаткування згідно абз.8 пп.291.5.1 ПК України стосується виключно суб`єктів, які безпосередньо здійснюють саме види діяльності, прямо зазначені у ПК України, а саме: Поштовий зв`язок, Телефонний зв`язок, Діяльність з надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж. Оскільки, позивач не здійснює таких видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, підстави для виключення його з реєстру платників єдиного податку відсутні.
У Листі № 14.1.3-04/39-20 від 07.02.2020 року, направленого Державною службою статистики України до Комітету ВРУ з питань цифрової трансформації та Кабінету міністрів України, зокрема, зазначається, що код виду економічної діяльності не створює прав чи обов`язків для суб`єктів господарювання. Також, твердження аналогічного змісту міститься у Листі № 14.1.3-07/132-20 від 03.04.2020 року, що направлений Державною службою статистики України до Асоціації правовласників та постачальників контенту. У цьому Листі, зокрема, зазначається що код виду економічної діяльності за КВЕД 2010 не може бути визначальним критерієм для застосування норм Податкового кодексу.
Наявність виду діяльності за кодом КВЕД 61.10 не може бути критерієм визначення заборонених для застосування на Єдиному податку видів господарської діяльності, оскільки крім зазначених у абзаці 8 підпункту 291.5.1 Податкового Кодексу видів господарської діяльності, кодом КВЕД 61.10 визначені види діяльності, які не заборонені для застосування на єдиному податку.
Тобто, практика застосування заборони перебування на єдиному податку всіх видів діяльності, що входять до КВЕД 61.10, з тих підстав, що до цього класу входять певні види діяльності, конкретно визначені у абзаці 8 підпункту 291.5.1. Податкового Кодексу, протирічить як природі так і призначенню КВЕД 009:2010, як такого.
Відтак, відповідач у якості критерію для застосування обмежень, встановлених підпунктом 291.5.1. Податкового Кодексу та прийняття рішення про анулювання реєстрації позивача платником єдиного податку, використав не здійснення конкретних видів діяльності, прямо вказаних у Податковому Кодексі, а здійснення всього класу 61.10 КВЕД, до якого, крім багатьох інших видів діяльності, входять перелічені у абзаці 8 підпункту 291.5.1 Податкового Кодексу види діяльності. чим допустив довільне трактування (вибрав з контексту) положень податкового законодавства.
Таким чином, відповідачем не наведено доказів, що здійснювана позивачем діяльність віднесена саме до заборонених видів діяльності, передбачених абзацем 8 підпункту 291.5.1 Податкового Кодексу.
Щодо способу поновлення порушених прав позивача суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Згідно з п.19-3.1 ст.19-3 ПК України, до функцій державних податкових інспекцій належать: здійснення сервісного обслуговування платників податків; здійснення реєстрації та ведення обліку платників податків та платників єдиного внеску, об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням; формування та ведення Державний реєстр фізичних осіб - платників податків, Єдиний банк даних про платників податків - юридичних осіб, реєстри, ведення яких покладено законодавством на контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу; виконання інших функцій сервісного обслуговування платників податків, визначених законом.
Відповідно до п.299.1 ст.299 ПК України, реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.
За приписами пп.299.13 ст.299 ПК України, з метою постійного забезпечення органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб інформацією центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, щоденно оприлюднює для безоплатного та вільного доступу на єдиному державному реєстраційному веб-порталі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і власному офіційному веб-сайті такі дані з реєстру платників єдиного податку: податковий номер (для юридичної особи); найменування для юридичної особи або прізвище, ім`я, по батькові для фізичної особи; дату (період) обрання або переходу на спрощену систему оподаткування; ставку єдиного податку; групу платника податку; види господарської діяльності (за наявності відповідних даних); дату виключення з реєстру платників єдиного податку.
Отже, у випадку анулювання реєстрації платником єдиного податку суб`єкт господарювання не може бути платником цього податку із дати вилучення з відповідного Реєстру. Анулювання реєстрації платником єдиного податку передбачає собою перехід платника податків на загальну систему оподаткування.
Платник податку, починаючи з дати анулювання реєстрації платником єдиного податку, та у разі, якщо за рішенням суду скасовано анулювання реєстрації такого платника, до дати прийняття такого рішення втрачає право перебувати на спрощеній системі оподаткування, тому прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку з невідворотністю спричиняє виникнення низки негативних (несприятливих), для такого платника, юридичних наслідків.
При цьому, нормами Податкового кодексу України не передбачена можливість звернення платника податків до контролюючого органу із заявою на поновлення його попереднього статусу платника єдиного податку та включення до реєстру за наслідками скасування у судовому порядку як протиправного рішення контролюючого органу про виключення з реєстру платників єдиного податку.
Таким чином, з метою ефективного відновлення порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача поновити реєстрацію ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01 жовтня 2024 р. в реєстрі платників єдиного податку в якості платника єдиного податку третьої групи, оскільки позивачу анульовано реєстрацію платника єдиного податку третьої групи згідно з оскаржуваним рішенням - з 01 жовтня 2024 р.
Згідно з ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
Відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність оскарженого рішення, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає такке.
Відповідно до ч.1-7 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
В матеріалах справи наявний Договір № 3/04 від «01» жовтня 2024 р. з Адвокатським об`єднанням "ФОРТЕКС", відповідно до п. 4.1. якого сума оплати за договором (ціна послуг) розраховується виходячи з умов договору, а кінцева сума договору залежить від виплат, передбачених пунктами 1.2.4, 2.3 Договору. Цим договором був встановлений фіксований розмір гонорару: згідно з п. 4.2. цього договору, за послуги по наданню правової допомоги позивач зобов`язався виплатити АО "ФОРТЕКС" 44 000 грн. без ПДВ протягом п`яти календарних днів з дня підписання цього Договору. Додатково, згідно з п. 1.2.4. цього договору, позивач також зобов`язався виплатити АО "ФОРТЕКС" по 3300 грн. за три банківських дні до дати кожного судового засідання у Дніпропетровському окружному адміністративному суді або у Третьому апеляційному адміністративному суді, у яких представник АО "ФОРТЕКС" бере участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
У постановах від 18.06.2019 року у справі № 922/3787/17, від 01.08.2019 року у справі № 915/237/18 Верховний Суд зазначив, що під час визначення розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги і на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості, що сплачена чи підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Верховний Суд також дотримується позиції, що визначаючи обсяг юридичної та технічної роботи за результатами розгляду відповідного клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу), суд ураховує, чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (постанови Касаційного господарського суду Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі № 911/3386/17, від 11.12.2018 року у справі № 910/2170/18).
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
За визначенням ч.1 ст.132 КАСУ, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
В свою чергу, у відповідності до ч.3 ст.132 КАСУ до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.134 КАСУ).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАСУ).
Верховний Суд в постанові від 07.05.2020 року по справі №820/4281/17 та постанові від 27.06.2018 року по справі №826/1216/16 зробив висновок, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Також Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Крім цього суд звертає увагу, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Враховуючи зазначене, доходить висновку, що витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. відповідають критерію розумності, співрозмірні із складністю справи та виконаною роботою адвоката, а отже витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 9, 72-77, 90, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області поновити реєстрацію платника єдиного податку шляхом включення до реєстру платників єдиного податку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01 жовтня 2024 р.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 25 квітня 2025 року.

Суддя О.В. Царікова