Справа № 160/18176/25
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В. розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач), в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо повторного взяття на військовий облік та внесення відомостей в Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів стосовно ОСОБА_1 , як військовозобов`язаного після його виключення з військового обліку 27.11.2003 на підставі п. «г» ч. 5 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову служб» як засудженого до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 внести у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо ОСОБА_1 інформацію про виключення його з військового обліку 27.11.2003 на підставі п. «г» ч. 5 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній станом на 27.11.2003).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2000 він був засуджений за вчинення злочинів, передбачених частинами 2, 3 статті 140, частини 1 статті 145 Кримінального кодексу України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з конфіскацією всього належному йому майна з відбуванням покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму. Факт відбування позивачем покарання у місцях позбавлення волі з 15.03.2000 по 17.10.2001 підтверджується довідкою Державного департаменту України з питань виконання покарань від 17.10.2001 №СИ-3. ОСОБА_1 перебував на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 та 27.11.2003 виключений з військового обліку на підставі пункту 5 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII) (за тяжкі злочини), про що свідчить відповідна відмітка в тимчасовому посвідченні №842/6838 від 27.11.2003. Водночас, під час направлення запиту на отримання електронного військово-облікового документу через портал «Дія» позивачем з`ясовано, що за даними застосунку «Резерв+» станом на 22.01.2025 ОСОБА_1 перебуває на обліку як військовозобов`язаний в ІНФОРМАЦІЯ_5 . З метою з`ясування обставин та підстав взяття ОСОБА_1 на військовий облік представником позивача до ІНФОРМАЦІЯ_6 направлено адвокатський запит від 27.05.2025 з проханням надати інформацію про перебування позивача на обліку у відповідача; інформацію про внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей щодо взяття на облік та/ або перебування на обліку як військовозобов`язаного ОСОБА_1 . Вказаний адвокатський запит 29.05.2025 вручений ІНФОРМАЦІЯ_5 . Станом на день подання цього позову, відповіді на означений адвокатський запит від ІНФОРМАЦІЯ_6 не надійшло. Станом на 16.06.2025 у електронному військово-обліковому документі ОСОБА_1 також відображена інформація «на обліку» як військовозобов`язаний у ІНФОРМАЦІЯ_5 . Позивач звертає увагу, що відповідно до пункту «г» частини 5 статті 37 Закону №2232-XII (в редакцій станом на момент виключення позивача з обліку 27.11.2003) зазначається, що виключенню з військового обліку у військових комісаріатах підлягають громадяни, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжких злочинів. Отже, виключення громадянина України з військового обліку як такого, що раніше був засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, свідчить про те, що держава в особі компетентного органу (Військового комісаріату чи ТЦК та СП) прийняла рішення про визнання особи непридатною до проходження військової служби та звільнила цю особу від виконання військового обов`язку. Позивач звертає увагу, що він є особою, яку вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2000 за вчинення злочинів, передбачених частинами 2, 3 статті 140, частини 1 статті 145 КК України, засуджено до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з конфіскацією всього належному йому майна з відбуванням покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму. У свою чергу 27.11.2003 ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_1 був виключений з військового обліку на підставі пункту «г» частини 5 статті 37 Закону №2232-XII (в редакції станом на момент виключення з обліку), про що зроблено відмітку у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 27.11.2003. Позивач також звертає увагу, що виключення з військового обліку з підстави «громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину» не має прив`язки до зняття чи погашення судимості, в цьому випадку мають значення лише дві умови: 1) факт засудження та 2) тяжкість злочину. Оскільки позивач 27.11.2003 був виключений з військового обліку як раніше засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину відповідно до пункту «г» частини 5 статті 37 Закону №2232-XII (в редакції станом на момент виключення з обліку), з цієї дати він є звільненим від виконання військового обов`язку як особа, що в силу закону вважається непридатною до проходження військової служби. Позивач вважає дії відповідача щодо повторного взяття ОСОБА_1 на військовий облік, як військовозобов`язаного, після його виключення з військового обліку, протиправними, що стало підставою для звернення до суду з цим адміністративним позовом.
Ухвалою суду від 30.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
28.07.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому ІНФОРМАЦІЯ_3 проти задоволення позову заперечує, зазначаючи, що статтею 37 Закону №2232-XII (у редакції, чинній станом на 18.10.2024) не передбачена підстава для виключення особи з військового обліку у зв`язку із засудженням до позбавлення волі за вчинення тяжких злочинів. Крім того, відповідач зазначає, що згідно з частиною 1 статті 88 Кримінального кодексу України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.
30.07.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві.
Також, представник позивача звертає увагу, що відповідачем пропущений строк для подання відзиву на позовну заяву.
З цього приводу суд зазначає таке.
Згідно з частиною 5 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.
Відповідно до частини 2 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Суд зазначає, що при подачі позовної заяви представником позивача вказаний ЄДРПОУ відповідача: « 09515313».
24.07.2025 до суду від представника ІНФОРМАЦІЯ_6 надійшла заява про внесення вірних даних ЄДРПОУ відповідача: « 09546924» для забезпечення права на ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді та для можливості реалізації прав та обов`язків.
25.07.2025 судом внесені дані ЄДРПОУ ІНФОРМАЦІЯ_6 « 09546924».
28.07.2025, через три дні після внесення судом даних ЄДРПОУ ІНФОРМАЦІЯ_6 та надання представнику відповідача доступу для ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, ІНФОРМАЦІЯ_3 подано до суду відзив на позовну заяву.
Враховуючи наявність поважних причин, які слугували підставою для пропуску відповідачем строку для надання відзиву на позовну заяву, з метою всестороннього, повного та об`єктивного розгляду справу, суд визнає поважними причини пропуску відповідачем строку на подання відзиву та поновлює такий строк.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2000 ОСОБА_2 був засуджений за вчинення злочинів, передбачених частинами 2, 3 статті 140, частини 1 статті 145 Кримінального кодексу України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з конфіскацією всього належному йому майна з відбуванням покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму.
ОСОБА_2 відбував покарання у місцях позбавлення волі з 15.03.2000 по 17.10.2001, що підтверджується довідкою Державного департаменту України з питань виконання покарань від 17.10.2001 №СИ-3.
ОСОБА_2 перебував на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 та 27.11.2003 виключений з військового обліку на підставі пункту 5 статті 37 Закону №2232-XII (за тяжкі злочини), про що свідчить відповідна відмітка в тимчасовому посвідченні №842/6838 від 27.11.2003.
Відповідно до витягу з мобільного застосунку «Резерв+», сформованого 16.06.2025, ОСОБА_2 має статус військовозобов`язаного та перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 .
27.05.2025 представник позивача звернулась до відповідача із заявою, в якій просила:
- надати інформацію з її документальним підтвердженням, чи перебуває станом на день отримання цього адвокатського запиту ОСОБА_1 на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 (Дніпро), а у разі перебування прошу надати інформацію щодо дати та підстав взяття на облік;
- надати інформацію з її документальним підтвердженням, чи вносились ІНФОРМАЦІЯ_8 та/або іншим районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо ОСОБА_1 відомості про взяття на облік та/ або перебування на обліку як військовозобов`язаного, а разі внесення надати інформацію з її документальним підтвердженням щодо дати та підстав такого внесення;
- у разі наявності станом на день отримання цього адвокатського запиту у Єдиному державному реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо ОСОБА_1 інформації про перебування на обліку як військовозобов`язаного, внести у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо ОСОБА_1 інформацію про виключення його з військового обліку 27.11.2003 на підставі пункту 5 статті 37 Закону №2232-XII (в редакції, чинній станом на 27.11.2003).
Матеріали справи не містять доказів надання відповіді на вказаний адвокатський запит.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо повторного взяття ОСОБА_1 на військовий облік, як військовозобов`язаного, після його виключення з військового обліку, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-ХІІ, частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
За змістом частини 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частини 5 статті 1 Закону №2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
За приписами частини 7 статті 1 Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Пунктом 2 вказаного Указу військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Станом на час розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі - Закон №389-VIII).
Згідно із статтею 1 Закону №389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, пунктом 4 якого встановлено призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.
За змістом пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022р. №154 (далі - Положення №154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з пунктом 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Пунктом 11 Положення №154 передбачено, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
Отже, обов`язки щодо обліку військовозобов`язаних покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Статтею 37 Закону №2232-XII врегульовано питання щодо взяття на військовий облік, а також зняття та виключення з нього.
Згідно з пунктом 6 частини 6 статті 37 Закону №2232-XII (в редакції чинній до 18.05.2024) виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, зокрема які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
У зв`язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3633-IX, який набрав законної сили 18.05.2024 (далі - Закон №3633-ІХ), редакція частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ зазнала змін, внаслідок яких пункт 6 частини 6 було виключено.
За змістом частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ у редакції, чинній з 18.05.2024, виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:
1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;
2) припинили громадянство України;
3) визнані непридатними до військової служби;
4) досягли граничного віку перебування в запасі.
18.05.2024 також набрав чинності Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі - Порядок №560).
Пунктом 4 розділу «Загальні питання» Порядку №560 передбачено, що на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані:
особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади;
особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України;
особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ;
засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин.
Таким чином, у зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-XII, звужено коло підстав для виключення осіб з військового обліку. Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави. З часу набрання чинності змін до Закону №2232-XII він поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі.
Отже, з 18.05.2024 (дата набрання чинності Законом №3633-IX) особи, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, є військовозобов`язаними, а частина 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ не передбачає такої підстави для виключення з військового обліку як засудження до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Щодо посилань позивача на положення частини 1 статті 58 Конституції України, суд зазначає таке.
У Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа №1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із набранням чинності і з моментом втрати ним юридичної сили.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Під час чинності попередньої редакції статті 37 Закону №2232-XII, яка в якості однієї з підстав виключення з військового обліку передбачала таку підставу, як засудження особи до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, позивач був виключений з військового обліку. Правовими наслідками виключення з військового обліку є те, що така особа втрачає статус військовозобов`язаного і у неї припиняються всі обов`язки, пов`язані з перебуванням на військовому обліку - проходження військово-лікарської комісії, оновлення облікових даних, тощо.
Таким чином, із внесенням 27.11.2003 відповідного запису до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного, правовідносини позивача у сфері військового обліку завершились (припинились).
Разом з тим, незаперечним правом законодавця, є прийняття нових законів чи внесення змін до діючих, в тому числі шляхом викладення їх в новій редакції, з метою врегулювання суспільних правовідносин, виходячи з нагальних потреб.
У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 та його систематичним продовженням, виникла об`єктивна потреба по іншому врегулювати правовідносини пов`язані з проходженням військової служби, в тому числі, як невід`ємну складову частину цих правовідносин, підстави для виключення осіб з військового обліку, що і стало підґрунтям для викладення статті 37 Закону №2232-XII в новій редакції з 18.05.2024.
З прийняттям нової редакції цієї статті, виникли нові правовідносини, пов`язані з новими підставами виключення з військового обліку.
Під час чинності попередньої редакції статті 37 Закону №2232-XII до 18.05.2024, позивач був виключений з військового обліку, втратив статус військовозобов`язаного і ці правовідносини залишились незмінними з моменту прийняття статі 37 цього Закону в новій редакції.
Закон №2232-XII не містить обмежень чи заборон з приводу можливості взяття особи на військовий облік, після її виключення. При цьому, в даному випадку відбулось саме взяття позивача на військовий облік, а не поновлення на військовому обліку, як він помилково вважає.
Таким чином, позивач був виключений з військового обліку на підставі чинної на той час редакції статті 37 Закону №2232-XII.
Нова редакція цієї статті від 18.05.2024 не змінила правовідносин, які мали місце до того, а встановила нові правовідносини у виді нових підстав виключення з військового обліку, які почали діяти з 18.05.2024.
Наслідком нового унормування стало те, що якщо особа, яка була виключена на законних підставах з військового обліку, після того як такі підстави відпали і за умови, що вона відповідає законодавчо встановленим критеріям взяття на військовий облік, підлягає взяттю на такій облік.
При цьому, нове взяття на військовий облік, слід розглядати не як продовження попередніх правовідносин під час дії яких особа була виключена з військового обліку, так як ці правовідносини завершились, а їх слід розцінювати як нові правовідносини, які виникли на підставі нової норми права.
Внесення змін до законодавства, яке призводить до погіршення становища особи, може суперечити принципу незворотності дії закону в часі (статті 58 Конституції України), якщо йдеться про ретроактивну дію закону.
Однак, у даному випадку йдеться не про кримінальну або адміністративну відповідальність, а про поновлення військового обліку, що регулюється спеціальним законодавством.
Законодавець має право змінювати критерії військового обліку, якщо це відповідає інтересам держави.
Також, як було зазначено вище, пунктом 4 розділу «Загальні питання» Порядку №560 передбачено, що на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані, зокрема, особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України.
З матеріалів справи вбачається, що позивач був засуджений за вчинення злочину, який не віднесений до розділу І Кримінального кодексу України «Злочини проти основ національної безпеки України».
Крім цього, суд враховує, що згідно з 1 першою та 2 статті 88 Кримінального кодексу України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.
Судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України.
Такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за особливо тяжкий злочин, якщо вони протягом восьми років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення (пункт 9 частини 1 статті 89 КК України).
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 16 «Про практику застосування судами України законодавства про погашення і зняття судимості» вказано, що при вирішенні питання про погашення судимості правове значення має не тільки наявність вироку суду, яким особу визнано винною у вчиненні злочину, а й підстави та час її звільнення від відбування покарання, оскільки саме з цього часу в передбачених законом випадках особа вважається такою, що не має судимості, або починає обчислюватися строк, протягом якого вона вважатиметься такою, що має судимість.
У постанові Верховного Суду від 27.09.2018 у справі №647/1831/15-к наведено висновок, згідно з яким припинення судимості анулює всі кримінально-правові й загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.
Як було зазначено вище, вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2000 ОСОБА_2 був засуджений за вчинення злочинів, передбачених частинами 2, 3 статті 140, частини 1 статті 145 Кримінального кодексу України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з конфіскацією всього належному йому майна з відбуванням покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму.
ОСОБА_2 відбував покарання у місцях позбавлення волі з 15.03.2000 по 17.10.2001, що підтверджується довідкою Державного департаменту України з питань виконання покарань від 17.10.2001 №СИ-3.
Враховуючи пункт 9 статті 89 КК України, станом на час виникнення спірних правовідносин, судимість позивача є погашеною, і він визнається таким, який не має судимості.
За встановлених обставин, суд звертає увагу, що позивач, який був виключений з військового обліку 27.11.2003, після набрання чинності нової редакції частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (18.05.2024), не маючи підстав для виключення з військового обліку, а також не перебуваючи на військовому обліку, отримав обов`язок стати на військовий облік для отримання статусу військовозобов`язаного.
Також, у спірному випадку не йде мова про обмеження прав позивача, так як набуття ним статусу військовозобов`язаного, внаслідок взяття на військовий облік, покладає на нього обов`язки, а не права, адже, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України (частина 1 статті 65 Конституції України).
Враховуючи викладене, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
У зв`язку з відмовою в позові відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар