Справа № 520/24695/24
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа №520/24695/24

адміністративне провадження № К/990/35365/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білак М.В.,

суддів: Смоковича М.І., Єресько Л.О.

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2025 року у справі № 520/24695/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 02 серпня 2024 року № 753 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ППОП ГУНП в Харківській області» щодо застосування до поліцейського взводу № 1 роти швидкого реагування ППОП ГУНП в Харківській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 08 серпня 2024 року № 359 о/с «По особовому складу» про звільнення зі служби в поліції поліцейського взводу № 1 роти швидкого реагування ППОП ГУНП в Харківській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1 ;

- поновити з 09 серпня 2024 року старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді поліцейського взводу № 1 роти швидкого реагування ППОП ГУНП в Харківській області;

- стягнути з Головного управління національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 серпня 2024 року по дату ухвалення судового рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року. Залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

25 серпня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2025 року у справі № 520/24695/24. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій. Прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України від 30 вересня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, як виняток, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.

Як вбачається з рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року, зазначену справу судом розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності або розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа має виняткове значення для позивача.

Верховний Суд зазначає, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Проте, заявником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Вживання законодавцем слова «фундаментальне» несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, позивачем не наведено. При цьому, Суд зауважує, що за змістом підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання. Потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.

За вказаних обставин, колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Щодо виняткового значення, Суд враховує, що для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, оскільки спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.

Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.

Проте, доводи заявника в цій частині не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги позивача у цій справі в якусь особливу категорію спорів, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить належним чином обґрунтованих випадків, зазначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які могли б слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Крім того, заявником не наведено підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України, з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

При цьому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відповідність оспорюваних наказів про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції та його реалізації у відношенні позивача приписам частини другої статті 2 КАС України, їх правомірність, а відтак відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про їх скасування. Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби, суди також відмовили у задоволенні цих позовних вимог.

При цьому, стосовно посилання позивача на порушення відповідачем статті 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, а саме щодо призначення службового розслідування за рапортом т.в.о. командира ППОП ГУ НП в Харківській області, а тому, на думку позивача, він є заінтересованою особою в негативному результаті службового розслідування для позивача, що є істотним порушенням порядку проведення службових розслідувань, суди зазначили про відсутність належних доказів наявності реального або потенційного конфлікту інтересів у стосунках між позивачем та членами дисциплінарної комісії, зокрема з головою комісії - начальником ВТСП ППОП ГУНП в Харківській області підполковником поліції Ільченком П.О. Крім того, зазначили, що під час створення дисциплінарної комісії дотримано критерій чисельності складу комісії та критерій неупередженості її членів.

Стосовно посилання позивача про подання ним рапорту про звільнення за власним бажанням, суди, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11 серпня 2021 року у справі №826/7075/16, зазначили, що подання позивачем рапорту про звільнення не перешкоджало останньому виконувати наказ ГУНП від 08 липня 2024 року №61 о/с дск «Про відкликання та відрядження поліцейських ППОП ГУНП в Харківській області в оперативне підпорядкування командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », оскільки на прийняття кінцевого рішення по рапорту про звільнення за власним бажанням відведено тримісячний строк, який на момент винесення наказу не сплив. Тому за висновками судів, поведінка позивача свідчить про ухилення від виконання обов`язків під час дії воєнного стану, оскільки вперше рапорт про звільнення за власним бажання був поданий після видання наказу про переміщення позивача на посаду поліцейського взводу №1 роти швидкого реагування полку поліції особливого призначення, отже, останній усвідомлював про можливість направлення його у відрядження. Подання рапорту про звільнення за власним бажанням вдруге відбулось після доведення наказу про відрядження для виконання бойових завдань та безпосередньо після призначення службового розслідування. Окрім того, суди зазначили, що за умови, якщо рапорт позивача про звільнення за власним бажанням був би прийнятий, розгляд останнього становить три місяці, тобто, у період, коли розглядається рапорт, позивач повинен виконувати свої службові обов`язки, накази керівника, тощо. Таким чином, відрядження у період з 08 липня 2024 року по 31 серпня 2024 року за наказом керівника від 08 липня 2024 року мало б відбутися в межах строку розгляду рапорту про звільнення за власним бажанням, за умови його прийняття (реєстрації).

Стосовно посилання позивача на незаконність наказу від 08 липня 2024 року №61 О/С ДСК «Про відкликання та відрядження поліцейських ППОП ГУНП в Харківській області в оперативне підпорядкування командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », оскільки останній не містить пункт призначення, мету відрядження, органу поліції до якого відряджається позивач, колегія зазначає наступне, апеляційний суд зазначив, що цей наказ є чинним та не є предметом оскарження при розгляді цієї справи. При цьому зазначено, що він складений у відповідності до вимог Інструкції №672.

Стосовно посилання позивача на заяву, у якій він повідомляв, що є особою, яка на підставі частини п`ятої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, та просить розглянути вказану заяву та оформити довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, суди зазначили, що з цієї заяви неможливо встановити кому саме вона адресована (відсутній адресат - в нашому випадку орган ТЦК та СП, відсутня інформація щодо того, коли та ким була отримана).

Водночас наявна в матеріалах справи довідка від 25 липня 2024 року №7000, видана ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка надає ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі пункту 5 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як батьку, який виховує дитину з інвалідністю до 18 років, на строк до 11 серпня 2024, що не відноситься до предмету спору у цій справі, так як спір не стосується призову позивача на військову службу. Проте, норми Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають застосування при розгляді цієї справи.

Відхиляючи посилання позивача на довідку від 15 серпня 2024 року №7890, видану ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , якою йому надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі пункту 5 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як батьку, який виховує дитину з інвалідністю до 18 років, на строк до 09 листопада 2024, суди зазначили, що ця довідка була сформована після винесення наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 08 серпня 2024 року № 359 о/с «По особовому складу» про звільнення зі служби в поліції та в матеріалах справи відсутня.

Відхиляючи посилання позивача на положення пункту 7 Інструкції про службові відрядження поліцейських у межах України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 серпня 2017 року №672, суди зазначили, що згода на направлення у службові відрядження поліцейських, а саме жінок і тих жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років чи дитину-інваліда, стосується виключно жінок. Тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню пункт 7 Інструкції № 672, а, отже, відсутність згоди на відрядження позивача - поліцейського не свідчить про правомірність не виконання ним наказу ГУНП в Харківській області від 08 липня 2024 року №61 о/с дск «Про дозвіл на виїзд та відрядження поліцейських ППОП ГУНП в Харківській області в оперативне підпорядкування командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Також судом зазначено про ненадання позивачем інформації щодо відсутності у дружини позивача можливості здійснювати догляд за дитиною.

Враховуючи викладене, суди зауважили, що дотримання вимог Дисциплінарного статуту Національної поліції України та Закону України «Про Національну поліцію» є обов`язком кожного поліцейського не залежно від того перебуває він під час виконання службових обов`язків чи у позаслужбовий час, що пов`язане з особливостями проходження служби в Національній поліції.

Крім того, з тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, вбачається, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.

Тобто, порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.

Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.

Вищевказана позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 21 липня 2022 року у справі № 160/11795/20.

Щодо доводів позивача про неспівмірність обраного до позивача крайнього заходу дисциплінарної відповідальності, суди попередніх інстанцій, з посиланням на висновки Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 квітня 2023 року у справі № 620/4545/22, від 23 листопада 2023 року у справі №420/14443/22, від 14 березня 2024 року у справі № 120/7551/22, зазначили, що для вирішення питання про правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, що є крайнім є заходом дисциплінарного впливу, необхідним є з`ясування його співмірності характеру, обставинам та наслідкам вчиненого проступку. Службовим розслідуванням встановлено підстави для застосування до позивача крайнього заходу дисциплінарного впливу. У цій справі фактори, від яких залежить визначення виду стягнення, були враховані відповідачем, зокрема пояснення позивача, його керівників, службова характеристика, наявність заохочень, державних нагород, а також наявність обтяжуючої відповідальність обставини - відмова виконувати наказ у важкий для країни час, що негативно впливає на інших працівників, підриває бойовий дух та морально дезорієнтує колектив, що є недопустимим в умовах воєнного стану.

Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Щодо посилання позивача на неможливість відрядження згідно наказу ГУНП в Харківській області від 08 липня 2024 року за №61 о/с дск, враховуючи відсутність проходження навчання та підготовки до ведення бойових дій, суди зазначили про їх необґрунтованість, оскільки позивач, як працівник правоохоронного органу, маючи значний стаж служби в поліції, проходив спеціальну фізичну підготовку, а також спеціальну підготовку, пов`язану із правом на зберігання, носіння вогнепальної зброї, а також на її застосування.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач, будучи працівником правоохоронного органу та представником влади, нехтуючи даною Присягою на вірність Українському народові, ігноруючи вимоги нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, допустив вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у невиконанні пункту 1 наказу начальника ГУНП від 08 липня 2024 року №61 о/с дск «Про дозвіл на виїзд та відрядження поліцейських ППОП ГУНП в Харківській області в оперативне підпорядкування командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Суди зауважили, що законодавцем покладено підвищені вимоги до поліцейського, що пов`язано з особливим статусом Національної поліції, а також спрямованістю діяльності поліції на служіння суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, підтримання публічної безпеки і порядку, а в сучасних умовах участь в обороні нашої держави. Оскаржувані накази відповідають вимогам чинного законодавства.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є найвищим судом у системі судоустрою України, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначений процесуальним законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2025 року у справі № 520/24695/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді М.В. Білак

М.І. Смокович

Л.О. Єресько