Справа № 520/18428/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

16.09.2025 р. справа №520/18428/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про: 1) визнання протиправною бездіяльності Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально виконавчої служби України (№54)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати доходу згідно Постанови Кабінету Міністрів №159 від 21.02.2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», у зв`язку з несвоєчасною сплатою належних сум грошового забезпечення; 2) зобов`язання Державного підприємства «Підприємство Державної кримінальновиконавчої служби України (№54)» здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату, за несвоєчасну виплату належних сум грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходу за період з 01.01.2020 по 08.04.2025 згідно Постанови Кабінету Міністрів №159 від 21.02.2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що з боку суб"єкта владних повноважень мала місце затримка в остаточному повному розрахунку при звільненні (платіж проведено 08.04.2025р. в розмірі 31.078,61 грн) у зв`язку із чим має бути виплачена компенсація втрати частини доходу.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що затримки у виплаті грошового забезпечення позивачці після проведення перерахунку відповідно до судових рішень у справі №520/10072/24 не відбулося. Перерахунок та фактична виплата грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 28.12.2020 були здійснені ДП «Підприємство ДКВС України (№54)» ще до набрання судовим рішенням законної сили, а саме - 08.04.2025 року. Відтак, доводи позивача про порушення її прав у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення є безпідставними.

Також 25.07.2025р. представником відповідача подано до суду заяву про закриття провадження, аргументуючи яку зазначено, що заявника призначено на посаду начальника відділу маркетингу, збуту та матеріально-технічного постачання ДП "ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№54)" згідно наказу управління Державної пенітенціарної служби в Харківській області від 17.08.2012 року № 104 о/с. Відповідач - ДП "ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№54)", зареєстроване у встановленому чинним законодавством порядку для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України та віднесено до сфери управління Міністерства юстиції України, проте не є державним органом чи установою та не фінансується за рахунок коштів бюджету. Перебування позивачки у трудових відносинах із ДП "ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№54)" не є аналогічним перебуванню на публічній службі, отже цей спір не є таким, що підлягає визначенню як публічно-правовий.

Розглядаючи подану заяву суд зазначає, що підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 на підставі наказу в.о. Директора ДП "ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№54)" №94/ос-20 від 28.12.2020 року звільнено з посади відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" за пунктом 4 частини 1 статті 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 28.12.2020р.

Згідно зі статтею 55 та частиною 2 статті 124 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист від рішень, дій чи бездіяльності органів влади, а юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до статей 2 та 5 КАС України адміністративні суди забезпечують ефективний захист прав і свобод у сфері публічно-правових відносин, розглядаючи спори, що виникають унаслідок здійснення суб`єктами владних повноважень управлінських функцій, якщо їх вирішення не віднесено до юрисдикції інших судів.

Згідно з частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

З аналізу вказаних норм вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.

Пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України «Про державну службу».

Відповідно до Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Державна служба характеризується тим, що: а) здійснюється на державних посадах у державних органах або їх апаратах; б) має своєю метою реалізацію завдань і функцій держави; в) регламентується Законом України «Про державну службу» та іншими спеціальними законами; г) характеризується особливістю вступу на державну службу, її проходженням, припиненням службових відносин; ґ) пов`язана з присвоєнням рангів, чинів, спеціальних і військових звань; д) характеризується безпартійністю або політичною нейтральністю державних службовців; е) оплачується за рахунок державного бюджету.

Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Водночас до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та ін.

Суд відмічає, що в матеріалах справи міститься наказ ДП "ПІДПРИЄМСТВО ДКВС УКРАЇНИ (№54)" про звільнення заявника зі служби, яка має спеціальне звання підполковник внутрішньої служби, на підставі спеціального закону - п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», а не за нормами Кодексу законів про працю, відтак її діяльність є публічною службою, у розумінні КАС України.

Відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із цивільних, трудових, сімейних та інших приватноправових відносин, крім справ, віднесених до юрисдикції адміністративних судів.

Аналізуючи матеріали справи, суд виходить із того, що відповідач ДП «Підприємство ДКВС України (№54)» хоча формально є державним підприємством, однак входить до структури Державної кримінально-виконавчої служби України, яка належить до сфери управління Міністерства юстиції України. Дані обставини підтверджуються наданим відповідачем статутом державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№54)».

Таким чином, при вирішенні питань щодо призначення, проходження та звільнення працівників, у тому числі позивача, відповідач діє як суб`єкт владних повноважень, реалізуючи владно-управлінські функції у сфері публічної служби.

Отже, спір між заявником та ДП «Підприємство ДКВС України (№54)» виник не у площині звичайних приватноправових трудових відносин, а у зв`язку з реалізацією владних повноважень держави щодо проходження публічної служби.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, суд не вбачає наявними підстави для задоволення заяви представника відповідача та закриття провадження у справі.

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник проходив військову службу у лавах Державної кримінально-виконавчої служби України, відповідно до витягу з наказу в.о. Директора ДП «Підприємство ДКВС України (№54)» №94/ос-20 від 28.12.2020 року заявника звільнено з посади відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" за пунктом 4 частини 1 статті 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 28.12.2020р. із показником календарної вислуги - 19р. 01м. 18дн., у пільговому обчисленні 25р. 06м. 04д.; датою припинення публічної служби є - 28.12.2020р.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025р. у справі №520/10072/24 було визнано протиправною бездіяльність Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України №54», щодо не проведення ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у не нарахуванні з 29.01.2020року по дату звільнення за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії. Зобов`язано Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України №54» (пров.Вишневий, буд.16, м.Харків, індекс 61124, ) провести перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 29.01.2020р. по 28.12.2020р. за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019р. №294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020рік» на 1 січня 2020року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, з урахуванням раніше сплаченої суми. В решті позовних вимогах відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2025р. у справі №520/10072/24 апеляційну скаргу Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 54)" було залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 по справі № 520/10072/24 - скасовано в частині відмови у задоволенні позову щодо позовного періоду з 01.01.2020 по 28.01.2020. Прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України №54», щодо не проведення ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у не нарахуванні з 01.01.2020 по 28.01.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії. Зобов`язано Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України №54» (пров.Вишневий, буд.16, м.Харків, індекс 61124, ) провести перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2020р. по 28.01.2020р. за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019р. №294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020рік» на 1 січня 2020року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, з урахуванням раніше сплаченої суми. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 по справі № 520/10072/24 було залишено без змін.

08.04.2025р. на виконання судових рішень у справі №520/10072/24 заявник отримав 31.078,61грн. грошового забезпечення.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходу за платежем у справі №520/10072/24 заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

За приписами ст.43 Конституції України кожен має право на працю, а право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Суд відмічає, що відносини з оплати праці військовослужбовців Державної кримінально-виконавчої служби України на подальший розвиток ч.5 ст.23 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" унормовані приписами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.) та приписами Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (затверджений наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018р. №925/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28.03.2018р. за №377/31829; далі за текстом - Порядок №925/5).

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу, Кодексу законів про працю, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Оскільки спеціальними актами права з приводу проходження публічної служби не передбачено ані порядку та умов проведення розрахунку із публічним службовцем при звільненні, ані будь-яких застережень з цього приводу, то суд вважає за необхідне поширити на дані відносини дію положень ст.47 Кодексу законів про працю України.

Так, положеннями ст.47 Кодексу законів про працю у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ було визначено, що указано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Утім, згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтю 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Звідси слідує, що ст.116 Кодексу законів про працю України запроваджено два строки розрахунку роботодавцем із найманим працівником у випадку звільнення, а саме: 1) у день звільнення (у разі, коли найманий працівник у цей день працював); 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (у разі, коли заявник у день звільнення не працював).

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія несвоєчасного розрахунку при звільненні заявника має місце у спірних правовідносинах, позаяк публічна служба заявника у Державному підприємстві "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№54)" була припинена 28.12.2020р., у той час як недонараховане грошове забезпечення було виплачено суб`єктом владних повноважень лише 08.04.2025р. у сумі 31.078,61 грн.

Суд наголошує, що відповідно до п. 3 розділу І Порядку №925/5 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Водночас із цим, запроваджений Законом України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" грошовий платіж у вигляді компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом, тобто за своєю правовою суттю не є винагородою за виконану роботу (не є оплатою праці/служби). Тому саме цей платіж не може бути кваліфікований у якості складового елемента грошового забезпечення публічного службовця.

Продовжуючи вирішення спору за епізодом спонукання владного суб"єкта до нарахування і виплати компенсації втрати частини доходу, суд зазначає, що механізм компенсації втрати частини доходів громадян у зв`язку з порушенням строків виплати запроваджені Законом України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Частиною 1 ст. 2 Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

У силу ч. 2 ст. 2 Закону України №2050-ІІІ під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Суд зазначає, що з урахуванням правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №815/1226/18 та постанови Верховного Суду від 30.07.2020р. у справі №461/5775/16-а положення ст.2 Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" у силу ч.5 ст.242 КАС України слід тлумачити як відсутність будь-яких правових перепон для цього у спірних правовідносинах.

Оскільки факт отримання позивачем виплати грошового забезпечення із затримкою внаслідок протиправного діяння владного суб`єкта було встановлено судовим рішенням, то суд у даному конкретному випадку не знаходить правових підстав для звільнення владного суб`єкта від виконання обов`язку за ст. 2 Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, а також враховуючи викладені вище міркування з приводу кваліфікації реально вчиненого суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк за відсутності визначених законом підстав ухилився від нарахування і виплати на користь заявника компенсації втрати частини доходу у зв"язку із несвоєчасною виплатою грошового забезпечення публічного службовця, тобто вчинив управлінське волевиявлення у формі бездіяльності, котра не має розумного виправдання дією факторів нездоланної та непереборної сили, а тому підлягає визнанню протиправною.

Відтак, суб"єкта владних повноважень належить обтяжити обов"язком забезпечити реалізацію у спірних правовідносинах управлінської функції відповідно до закону, взявши до уваги, що борг з оплати праці публічного службовця у даному конкретному випадку існував протягом проміжку часу 01.01.2020р.-07.04.2025р. (календарна дата, котра передує події погашення боргу з оплати праці).

Згідно з ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України спосіб захисту порушеного права заявника належить визначити згідно з ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України у відповідності до резолютивної частини даного судового акту.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Заяву Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" віл 25.07.2025р. про закриття провадження у справі - залишити без задоволення.

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" з приводу не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за платежем по судовому рішенню у справі №520/10072/24.

Зобов`язати Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у порядку Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" за платежем по судовому рішенню у справі №520/10072/24 за період 01.01.2020р. - 07.04.2025р.

Позов в решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко