Справа № 160/12386/21
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
22.07.2021 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просила:
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що податкові повідомлення-рішення повинні бути скасовані, оскільки відповідачем порушено порядок призначення та проведення перевірки, що призводить до протиправності податкових повідомлень-рішень прийнятих за результатами такої перевірки. Крім того, звертала увагу суду, що погашення кредитної заборгованості відбувалося не шляхом прощення (анулювання) боргу у розумінні пп. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України та звільнення від подальшого виконання обов`язків щодо повернення частини заборгованості, а шляхом припинення кредитного зобов`язання передачею відступного. Таким чином, жодних додаткових благ позивач не отримувала, оскільки у цьому випадку не мало місця прощення боргу за кредитним договором.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 30.08.2021, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
20.08.2021 представником відповідача подано письмовий відзив на позов, у якому у задоволенні позову просив відмовити повністю, посилаючись на те, що у зв`язку з отриманням податкової інформації щодо отримання позивачем у 2016 році доходу за ознакою додаткове благо, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області на адресу позивача надіслало лист від 13.09.2019 №2458/10/04-36-52-40 про надання інформації. Через ненадання запитуваних документів відповідач набув право на проведення документальної позапланової перевірки відповідно до пп.78.1.1 та пп.78.1.2 п.78.1 ст.78 ПК України. При цьому, зауважив, що позивачем не було подано до контролюючого органу будь-яких відомостей щодо зміни адреси проживання, а тому, в силу приписів ПК України документи вважались врученими. В ході проведення перевірки було встановлено, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» здійснило списання основної суми кредитної заборгованості фізичній особі ОСОБА_1 у сумі 730 083,29 грн, повідомивши боржника у відповідності до вимог пп. «д» п.п.164.2.17 п. 164.2 ст.164 ПК України, діючого на момент списання кредитної заборгованості боржника, шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто. Відтак, фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 у зв`язку з отриманням у IV кварталі 2016 року суми у розмірі 730 083,29 грн як додаткового блага у вигляді основної суми прощеної (анульованої) заборгованості за кредитом, нараховано за 2016 рік податок на доходи фізичних осіб у розмірі 131 290,97 грн та військовий збір у розмірі 10 940,91 грн. Таким чином, відповідач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, а відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та законами України.
07.09.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання заперечує проти доводів податкового органу та вказує, що податкова адреса була визначена самостійно у відповідності до п. 45.1 ст. 45 ПК України, яка збігається із зареєстрованим місцем проживання. Однак, відповідачем направлено запит про надання інформації, що обов`язково передує рішенню про проведення перевірки, не за податковою адресою.
20.08.2021 та 09.09.2021 від сторін надійшли клопотання про заміну сторони з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу ДПС України, які були задоволені судом, у зв`язку з чим замінено відповідача - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області на правонаступника - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу ДПС України (код ЄДРПОУ ВП: 44118658).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 у задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що отримання позивачем доходу у вигляді додаткового блага є підставою для нарахування грошового зобов`язання зі сплати військового збору, обрахованого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту). Таким чином, відповідачем правильно визначено суму податкового зобов`язання несплаченого позивачем, а отже оскаржені податкові повідомлення-рішення є законними та обґрунтованими.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем 15.03.2022 подано апеляційну скаргу до Третього апеляційного адміністративного суду, в якій остання просила скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначила, що суд першої інстанції безпідставно не врахував обставини зміни нею реєстрації місця проживання з 25.04.2017 та не застосував у зв`язку з цим до спірних правовідносин п.42.3 ст.42 ПК України. Податкова адреса помилково встановлена судом на підставі акта перевірки, а не на підставі облікових даних ДПС. Судом безпідставно прийнято до уваги неналежний доказ у вигляді довідки адресно-довідкового бюро ГУ ДМС УДМС України, оскільки з 04.04.2016 повноваження з реєстрації місця проживання надано органам місцевого самоврядування. Також, звертала увагу суду на те, що у спірних правовідносинах мало місце припинення зобов`язань переданням відступного, а не прощення боргу. Надання ТОВ «Кей Колект» повідомлення про анулювання боргу від 13.10.2016 за вих №151-22474 не має правового значення. Посилалась на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою обставини того, що строк позовної давності за кредитним договором сплинув 08.06.2012, отже станом на 13.10.2016 - момент прощення (анулювання) боргу сплинув строк позовної давності.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 у справі №160/12386/21 залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 05.09.2022 подала касаційну скаргу до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, в якій просила їх скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Верховного Суду від 23.04.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а саме: рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Причиною скасування рішень стало те, що суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення у цій справі, не надали належної правової оцінки тому, що кредит надавався позивачу в іноземній валюті, проте був стягнутий з ОСОБА_1 у гривнях. Крім того, суди не надали оцінки тому, що пунктом 1.3 договору про припинення зобов`язань переданням відступного №0/0/3/736023 від 13.10.2016, укладеного між позивачем (боржником) та ТОВ «Кей-Колект» (кредитором), було встановлено, що відступне передається кредиторові виключно у відповідності до вимог ст. 533 Цивільного кодексу України, відповідно до якої грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій ані питання зміни валюти грошового зобов`язання при прощенні (анулюванні) боргу, ані питання співвідношення між курсовою різницею та сумою прощеного боргу не з`ясовували.

Верховний Суд зазначив, що для правовідносин, що виникають у сфері справляння податків, не має правового значення те, яким чином кредитор обліковував відповідну суму прощеного боргу у своєму бухгалтерському обліку, а визнання кредитором прощеного боргу позичальника його оподатковуваним доходом та надання до фіскальної служби відповідного податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, не впливає на податкові зобов`язання позивача.

Для належного вирішення даного спору слід було також враховувати, що первісний кредитор (банк) відступив право вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 , на користь ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №1 від 12.12.2011.

Матеріали справи містили договір факторингу №1 від 12.12.2011 (з додатком 1), проте суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення у цій справі, не з`ясували предмету цього правочину, а саме, які складові заборгованості ОСОБА_1 відступались банком фінансовій установі та у якій валюті відбулось відступлення права вимоги.

За таких обставин, касаційний суд, розглядаючи касаційну скаргу, вважає висновки судів попередніх інстанцій такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, та під час нового розгляду справи необхідно надати оцінку усім доводам позивача, що стали підставою позову, а також на підставі належних та допустимих доказів з`ясувати: чи змінено під час реструктуризації боргу валюту зобов`язання за кредитним договором з іноземної на гривню; чи перевищує сума прощеного (анульованого) кредитором боргу за таким кредитним договором суму курсової різниці, обрахованої за правилами, передбаченими пунктом 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України. В залежності від встановленого - правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване та законне рішення.

13.05.2025 адміністративна справа №160/12386/21 повернулась для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2025, передана на розгляд судді Сліпець Н.Є.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 адміністративну справу №160/12386/21 суддею Сліпець Н.Є. прийнято до свого провадження, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 16.06.2025, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

04.06.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких представник зазначила, що з пред`явленням банком позову до Самарського районного суду міста Дніпропетровська (справа №2-90/11) про стягнення 36 768 доларів США та визначивши заборгованість у гривні в сумі 282 831,88 грн, банком було змінено валюту зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, оскільки анулювання боргу відбулось не на виконання вказаного рішення, а за наслідками укладення договору про припинення зобов`язань переданням відступного №0/0/3/736023 від 13.10.2016. Позивачем не надано доказів (договорів, додаткових угод тощо), які б підтвердили факт реструктуризації кредитних зобов`язань позивача та доказів зміни валютних зобов`язань за даним договором з іноземної на національну. Отримання позивачем доходу у вигляді додаткового блага, є підставою для нарахування грошового зобов`язання зі сплати військового збору, обрахованого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту). Отже, відповідачем правильно визначено суму податкового зобов`язання несплаченого позивачем.

Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі пп. 19-1.1.1 п. 19-1 ст. 19-1, пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України, наказу Управління від 17.01.2020 №220-п та повідомлення від 17.01.2020 №63 контролюючим органом проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи ОСОБА_1 з питань достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

За результатами перевірки складено акт від 20.02.2020 №8500/04-36-33- 05/, за висновками якого встановлені порушення:

- пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. 176.1 ст. 176, п. 179.1 ст. 179 ПК України, що мало вираз у не поданні податкової декларацій про майновий стан і доходи за 2016 рік;

- пп. «д» підпункту 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 та з урахуванням пп. 165.1.55 п. 165.1 ст. 165, п. 167.1 ст. 167, пп. 1.2, 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, що мало вираз у заниженні загального річного оподатковуваного доходу шляхом не декларування доходу, у зв`язку з отриманням додаткового блага у вигляді суми анульованої (прощеної) заборгованості за кредитом, в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 131 290,97 грн та військового збору у розмірі 10 940,91 грн.

На підставі висновків вказаного акту перевірки Головним управлінням ДПС у Дніпроптровській області прийняті податкові повідомлення-рішення від 17.03.2020, а саме:

- № форми «Р» про збільшення позивачу суми грошового зобов`язання за платежем «Податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування» на 164 113,71 грн, з яких: за податковими зобов`язаннями 131 290,97 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 32 822,74 грн;

- № форми «Р» про збільшення позивачу суми грошового зобов`язання за платежем «військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування» на 13 676,14 грн, з яких: за податковими зобов`язаннями 10 940,91 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 2 735,23 грн;

- № форми «ПС» про застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій за платежем «Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування» у розмірі 170,00 грн.

Фактичною підставою для нарахування грошових зобов`язань згідно оспорюваних податкових повідомлень-рішень слугували висновки контролюючого органу про несплату податку з доходів фізичних осіб та військового збору за кредитним договором, що є доходом позивача, який підлягає оподаткуванню.

Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості винесення відповідачем податкових повідомлень-рішень від 17.03.2020 №, № та № про застосування штрафних санкцій.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Згідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення (пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України).

Відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України визначено права контролюючих органів, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підстави проведення документальних позапланових перевірок визначено у п. 78.1 ст. 78 ПК України.

Відповідно до п. 78.4 ст. 78 ПК України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Згідно із ст. 79 ПК України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем направлено позивачу запит від 13.09.2019 за вих. №2458/10/04-36-52-40 про надання інформації та її документального підтвердження у зв`язку із наявністю інформації про отримання у 4 кварталі 2016 року доходу у вигляді додаткового блага (прощення (анулювання) кредитором суми боргу) від ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» на суму 1 181 000,37 грн.

Між тим, конверт з поштовим відправленням, яким позивачу був направлений вказаний запит, повернувся відправнику із зазначенням у довідці «Укрпошти» причини повернення: «за адресою не проживає».

У зв`язку з ненаданням запитуваних ГУ ДПС у Дніпропетровській області документів, контролюючий орган набув право на проведення документальної позапланової перевірки відповідно до пп.78.1.1 та пп.78.1.2 п. 78.1 ст. 78 ПК України.

При цьому, у наказі Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 17.01.2020 №220-п як на підставу проведення перевірки визначено пп. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78 ПК України, відповідно до якого документальна позапланова перевірка здійснюється, якщо платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом.

Вищевказаний наказ від 17.01.2020 №220-п, а також повідомлення про проведення перевірки №63 від 17.01.2020 та лист-запрошення для підписання акта перевірки відповідачем також було направлено на адресу: АДРЕСА_1 .

При цьому, посилання позивача на зміну реєстрації місця проживання з 25.04.2017, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. 42.3 ст. 42 ПК України, суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Так, п. 45.1. ст.45 ПК України передбачає, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику) (п. 42.2 ст. 42 ПК України).

Згідно із п. 42.3 ст. 42 ПК України, якщо платник податків у порядку та у строки, визначені ст. 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Відповідно до п. 63.5 ст. 63 ПК України, всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 70.7 ст. 70 ПК України визначено, що фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (форма № 5ДР).

Отже, в даному випадку податковий орган був зобов`язаний надіслати позивачу запит, копію наказу про проведення перевірки та повідомлення про перевірку за його податковою адресою, тобто за адресою місця його проживання, що є основним місцем обліку платника, за яким така фізична особа береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

При цьому, у разі зміни адреси місця проживання позивач був зобов`язаний повідомити контролюючий орган про відповідні зміни протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

З аналізу викладених норм вбачається, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному п. 42.4 ст. 42 ПК України, зокрема, за податковою адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику). При цьому, податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси, яка міститься у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, та про зміну якої фізичні особи - платники податків зобов`язані повідомляти контролюючим органам протягом місяця з дня виникнення таких змін у порядку, встановленому законодавством.

Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно акту перевірки, податковою адресою фізичної особи ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 , яка була підтверджена адресно-довідковою службою за вх. 10759/1 від 26.09.2019.

Водночас, позивач стверджує, що у період з 14.01.2010 по 04.11.2016 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а з 04.11.2016 зареєстрованим місцем її проживання є адреса: АДРЕСА_2 , що підтверджується відмітками у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 .

Також, позивач наполягала, що з 25.04.2017 була зареєстрована як фізична особа-підприємець із зареєстрованим місцезнаходженням: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим 26.04.2017 її було взято на облік Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, Лівобережною ДПІ (Самарський р-н м.Дніпра).

Водночас, суд звертає увагу позивача, що у даному випадку перевірка проводилась відносно фізичної особи громадянина ОСОБА_1 , а не фізичної особи-підприємця.

При цьому, як встановлено судом, позивач при зміні місця проживання з адреси: АДРЕСА_1 , на адресу: АДРЕСА_2 , не повідомляла про це контролюючий орган, до облікових даних не вносились зміни щодо адреси реєстрації, а тому, вся поштова кореспонденція правомірно направлялася контролюючим органом саме за існуючою податковою адресою, визначеною платником та яка співпадає з адресою облікових даних платника податків, яка наявна у відповідних базах даних відповідача.

У постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 640/8096/19 Верховний Суд виходив з того, що надіслане контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення. У цій постанові суд касаційної інстанції зазначав, що пунктом 70.7 статті 70 ПК України на платників податків покладено безумовний обов`язок подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Верховний Суд, проаналізувавши Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 29 вересня 2017 року, дійшов висновку, що процедура внесення змін до Державного реєстру та даних облікової картки пов`язується саме з виконанням фізичною особою як платником податків свого обов`язку щодо звернення до контролюючого органу із відповідною заявою за формою №5ДР.

У постанові від 12 серпня 2020 року у справі №160/2116/19 Верховний Суд також зазначав, що у разі обрання податковим органом способу надіслання кореспонденції поштою та якщо поштова служба не може вручити платнику податків відповідного документа, такий відповідно до абзацу шостого пункту 42.4 статті 42 ПК України вважається врученим у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Крім того, суд звертає увагу, що передача повноважень з реєстрації місця проживання з 04.04.2016 органам місцевого самоврядування, жодним чином не впливає на правильність довідки адресно-довідкової служби за вх. 10759/1 від 26.09.2019 та за умови наявності обов`язку у платника податків повідомляти контролюючий орган щодо зміни реєстрації місця проживання та не свідчать про неналежність такого доказу.

Відтак, суд доходить висновку, що позивач, згідно із положеннями ПК України, була повідомлена належним чином про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки.

З урахуванням встановлених в цій справі обставин та правового регулювання спірних правовідносин, відповідних правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, суд доходить висновку, що контролюючим органом не було порушено процедуру повідомлення позивача про проведення перевірки, що в свою чергу тягне відповідні правові наслідки такої, зокрема прийняття податкових повідомлень-рішень за її результатами.

Щодо посилань позивача не неправомірність віднесення суми прощеної (анульованої) кредитором заборгованості до складу оподаткованого доходу як додаткового блага на підставі абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, суд зазначає наступне.

Положеннями пп. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

При цьому, відповідно до пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПК України дохід з джерелом їх походження з України - дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов`язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов`язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Таким чином, визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі.

Відповідно до пп. 163.1.1 п. 163.1. ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Згідно із п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно із пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім, зокрема, відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання.

Підпунктом «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо, крім випадків, передбачених ст. 165 цього Кодексу, у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Відповідно до пп. 168.2.1. п. 168.2. ст. 168 ПК України платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються інші доходи, які згідно з цим Кодексом не включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (пп. 165.1.49 п. 165.1 ст. 165 ПК України).

Крім того, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим, сума процентів, нарахованих банком за умовами договору за користування кредитом, комісій та/або штрафних санкцій (пені) не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, комісій та/або штрафних санкцій (пені), нарахованих за користування кредитом й за прострочення виконання грошового зобов`язання, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.

Боржник, який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) основної суми боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 04.06.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (в подальшому найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - банк, позикодавець) та ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу - ОСОБА_2 ) (далі - позичальник) був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 (далі - кредитний договір), відповідно до якого позичальник отримав кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 36500,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 177098,00 грн., для придбання квартири під 15% відсотків річних зі строком остаточного повернення не пізніше 03.06.2033.

04.06.2008 між банком та позивачем був укладений договір іпотеки №0/113547300/3, відповідно до якого в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іпотеку передається нерухоме майно квартира АДРЕСА_3 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, 07.05.2009 банк звернувся з вимогою до позичальника про дострокове погашення всієї суми кредиту, а рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 21.02.2011 у справі № 2-90/11 було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04.06.2008 у сумі 359 557,61 грн.

12.12.2011 між банком (клієнтом) та ТОВ «Кей-Колект» (фактором) був укладений договір факторингу №1, відповідно до умов якого до нового кредитора - ТОВ «Кей-Колект» перешли всі права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором.

Також, 12.12.2011 між банком та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки (договір посвідчено 12.12.2011 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. в реєстрі за № 5207-5208), відповідно до якого банк передав своє право вимоги за договором іпотеки.

Таким чином, до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що випливають з кредитних правовідносин за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04.06.2008.

13.10.2016 між позивачем (боржником) та ТОВ «Кей-Колект» (кредитором) був укладений договір про припинення зобов`язань переданням відступного №0/0/3/736023, відповідно до п. 1.1 якого сторони дійшли згоди про припинення первісних зобов`язань боржника, які виникли на підставі кредитного договору №0 від 04.06.2008 із всіма змінами та доповненнями, шляхом передачі боржником кредитору суми відступного до 13.10.2016 включно. Станом на 11.10.2016 загальна сума заборгованості боржника за кредитним договором складає 53 227,00 доларів США, з яких: 35 768,00 доларів США заборгованість по основній сумі кредиту, 17 459,00 доларів США заборгованість за процентами.

Відповідно до п. 1.2 цього договору, відступним за даним договором є грошові кошти у гривневому еквіваленті 7500 дол. США, що за курсом продажу ПАТ «Приватбанк» долара США, що станом на 10.10.2016 дорівнює 195 300,00 грн. Розмір відступного у гривневому еквіваленті зобов`язаний бути переглянутий боржником пропорційно зміні курсу долара США на дату здійснення платежу. Боржник зобов`язується передати відступне кредитору у строк до 13.10.2016 включно.

Згідно із п. 1.3 цього договору відступне передається кредиторові виключно у відповідності до вимог ст. 533 Цивільного кодексу України.

У пункті 2.1 договору визначено, що з дати отримання кредитором грошових коштів у гривневому еквіваленті 7500 дол. США, що станом на 06.10.2016 дорівнює 195 300,00 грн., припиняються зобов`язання, які визначені кредитним договором, кредитор анулює залишок боргу за кредитним договором.

Повідомленням про анулювання боргу від 13.10.2016 №151-22471 ТОВ «Кей-Колект» повідомило позивача, що 13.10.2016 було прийняте рішення про анулювання (прощення) кредитної заборгованості останнього у загальному розмірі 45 727,00 доларів США, що станом на 11.10.2016 становить 1 181 000,37 грн., з яких: 28 268,00 доларів США (що станом на 11.10.2016 становить 730 083,29 грн) - за основною сумою боргу; 17 459,00 доларів США (що станом на 11.10.2016 становить 450 917,08 грн) - за процентами.

Суд звертає увагу, що у зв`язку з політичною та фінансовою кризою, яка сталася у 2014 році та спричинила девальвацію національної валюти в Україні, враховуючи скрутне становище, в якому опинилися позичальники - фізичні особи, які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, з 07.05.2015 на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань» від 09.04.2015 №321-VIII підрозділ 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України доповнений пунктом 8 такого змісту: «Не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року. Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року».

Метою запровадження вказаних положень є фактична реалізація положень Закону України «Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню», згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.

Однією з таких преференцій, установлених у пункті 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, є не віднесення до додаткового блага платника податку і не включення до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу суми, прощеної (анульованої) кредитором курсової різниці.

Курсова різниця обчислюється, серед іншого, як різниця між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеною за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.01.2014, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Зазначені преференції застосовуються до всіх фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 01.01.2014, операції з прощення (анулювання) заборгованості за якими здійснювалися, починаючи з 01.01.2015.

Таким чином, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.

При цьому, суд зауважує, що положення пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України є спеціальними по відношенню до вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

В силу колізійного принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше, до правовідносин, які виникли у зв`язку із прощенням банками з 01.01.2015 боргу позичальникам за кредитами в іноземній валюті, які не було погашено до 01.01.2014 та валюту зобов`язання за якими було змінено з іноземної на національну, застосовуються норми пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Застосування вимог абзацу «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України має місце виключно у випадку перевищення суми прощеного (анульованого) кредитором боргу над сумою курсової різниці, обрахованої за правилами, передбаченими пунктом 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Зазначена правова позиція відповідає висновкам, викладеними у постанові Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №826/12872/17 та постановах Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №640/4857/19, від 05.10.2023 у справі №520/13636/2020.

Для правильного встановлення правової природи анульованого (прощеного) кредитором боргу (кредиту) позивача (як курсової різниці, розрахованої відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, або додаткового блага, яке підлягає включенню до загального оподатковуваного доходу фізичної особи) необхідною умовою є дослідження судом характеру угоди між кредитором та позичальником щодо відповідної реструктуризації боргу та прощення його частини.

Під час розгляду справи судом встановлено, що кредит надавався позивачу в іноземній валюті, при цьому, за рішенням суду був стягнутий у гривнях.

Водночас, судом встановлено, що первісний кредитор (банк) відступив право вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 , на користь ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №1 від 12.12.2011.

За змістом ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

При цьому, приписи статті 1084 ЦК України передбачають різні умови відступлення банком права вимоги фінансовій установі - шляхом купівлі фактором права грошової вимоги або ж із метою забезпечення виконання зобов`язання.

З договору факторингу №1 від 12.12.2011 (Додаток №1) вбачається, що предметом останнього є передача заборгованості за кредитним договором від 04.06.2008, яка станом на 12.12.2011 становила 53 227,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 425 278,41 грн та складається із таких складових: заборгованість по основній сумі кредиту 35 768,00 доларів США та заборгованість по процентам - 17 459,00 доларів США, які відступались банком фінансовій установі.

При цьому, з Додатку №1 до договору вбачається, що відступлення права вимоги відбулось в іноземній валюті.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідно до умов договору факторингу до нового кредитора - ТОВ «Кей-Колект» перешли всі права вимоги до боржника ОСОБА_1 саме за кредитним договором, а не право стягнення заборгованості у сумі 359 557,61 грн, стягнутої за рішенням Самарського районного суду від 21.02.2011 у справі №2-90/11.

Крім того, суд звертає увагу, що з договору про припинення зобов`язань від 13.10.2016, укладеного між позивачем (боржником) та ТОВ «Кей-Колект» (кредитором) вбачається, що станом на 11.10.2016 загальна сума заборгованості боржника за кредитним договором складала 53 227,00 доларів США, з яких: 35 768,00 доларів США - заборгованість по основній сумі кредиту, 17 459,00 доларів США - заборгованість за процентами.

Згідно із п. 1.3 цього договору відступне передається кредиторові виключно у відповідності до вимог ст. 533 Цивільного кодексу України.

На виконання п. 2.1 вказаного договору в якості відступного було сплачено 7500,00 доларів США у гривневому еквіваленті у сумі 195 300,00 грн.

Так, згідно із ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи викладене, посилання позивача на ту обставину, що відбуась зміна валюти зобов`язання за кредитним договором з іноземної валюти на гривню, суд вважає безпідставним, оскільки вираження суми відступних коштів у гривневому еквіваленті не можна тлумачити як дії щодо зміни валюти зобов`язання у процесі виконання поточних кредитних зобов`язань між сторонами угоди.

З встановених в ході розгляду справи обставин вбачається, що позивачу банком було прощено суму основного боргу без зміни валюти зобов`язання по кредиту, що у розумінні вищенаведених норм податкового законодавства зумовлює виникнення в неї додаткового блага та, як наслідок, зобов`язання задекларувати отриманий дохід і сплатити з нього ПДФО і військовий збір.

При цьому, між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» чи ТОВ «Кей-Колект» не було укладено жодних угод про зміну валюти зобов`язання за кредитним договором, також, судом не встановлено наявності доказів (договорів, додаткових угод, тощо), які б підтвердили факт реструктуризації кредитних зобов`язань позивача, а тому, суд доходить висновку, що пункт 8 підрозділу 1 розділу ХХ Перехідних положень ПК України не врегульовує виниклі між сторонами спірні правовідносини, у зв`язку з чим у цьому випадку відсутні підстави для його застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 604 ЦК України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Статтею 605 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

У ході розгляду справи судом встановлено, що у цьому випадку припинення зобов`язань відбулось саме на підставі прощення боргу кредитором.

Згідно із п. 167.1 ст. 167 ПК України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

У відповідності до пп. 165.1.55 п. 165.1 ст. 165 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такий дохід: основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року; сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

У 2016 році така сума становила 689,00 грн. з урахуванням того, що проценти, пеня, штрафні санкції не є додатковим благом, належна до сплати позивачем сума податку на доходи з фізичних осіб визначається наступним чином.

Виходячи з того, що сума прощеного тіла кредиту, а отже, і база оподаткування, становить 28 268,00 доларів США, що в еквіваекнті становить 729 394,29 грн. (730 083,29 - 689,00), то у відповідності до вищезазначеної норми оподаткування такої бази оподаткування донараховано:

- ПДФО в сумі 131 290,97 грн (729 394,29х 18%)

- військовий збір в сумі 10 940,91 грн (729 394,29х 1,5%)

За таких обставин, суд вважає прощену суму основного боргу - додатковим благом, в розумінні пп.«д» п.п. 164.2.17 п.164.2. ст.164 ПК України, що, в свою чергу, підтверджує правомірність дій відповідача щодо нарахування податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті за результатами річного декларування за податковим повідомленням-рішенням № від 17.03.2020.

Судом відхиляються доводи позивача, що з пред`явленням банком позову до Самарського районного суду міста Дніпропетровська (справа № 2-90/11) про стягнення 35768 доларів США та визначивши заборгованість у гривні в сумі 282 831,88 грн, банком було змінено валюту зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, оскільки анулювання боргу відбувалось не на виконання вказаного рішення, а за наслідками укладення договору про припинення зобов`язань переданням відступного №0/0/3/736023 від 13.10.2016

Щодо обов`язку подання платником податку річної декларації про майновий стан і доходи суд зауважує, що відповідно до п.179.1. ст.179 ПК України, платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Згідно із пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 ПК України, податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до п. 120.1 ст. 120 ПК України, за не подання декларації, передбаченої цим Кодексом тягне за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Враховуючи, що позивачем не було подано річну декларацію про майновий стан і доходи, що не заперечується і самим позивачем, суд доходить висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 17.03.2020 є законним та обґрунтованим.

Щодо донараховано військового збору, суд зазначає, що Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, у відповідності до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Отже, отримання позивачем доходу у вигляді додаткового блага, є підставою для нарахування позивачу грошового зобов`язання зі сплати військового збору, обрахованого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту).

Таким чином, податкове повідомлення-рішення № від 17.03.2020 про нарахування військового збору є законним та обґрунтованим.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення форми «Р» від 17.03.2020 №, № та № прийняті відповідачем на підставі, у межах та у спосіб, що передбачений законодавством України, що, в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для його скасування.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для вирішення питання стосовно повернення судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІНН НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17-а, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець