Справа № 500/332/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/332/23 пров. № А/857/22667/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Ханащак С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львовів режимі відеоконференції апеляційні скарги ДПС України та Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у справі № 500/332/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,-

головуючий суддя першої інстанції Бабюк П.М., час ухвалення 11.07 год.,

місце ухвалення м.Тернопіль, дата складання повного тексту 05.05.2025

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що наказом в.о. голови Державної податкової служби України № 1440-О від 06 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 " (далі - наказ № 1440-о) припинено державну службу та звільнено позивача за угодою сторін згідно з частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу" в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність; доручено Головному управлінню ДПС у Тернопільській області оголосити наказ, зазначивши дату фактичного звільнення з посади та забезпечити проведення з розрахунку згідно з чинним законодавством.

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 368- о від 20 грудня 2022 року "Про оголошення наказу Державної податкової служби України" (далі - наказ № 368-о) оголошено наказ № 1440-о; постановлено вважати позивача звільненим з посади начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області 21 грудня 2022 року.

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 369- о від 21 грудня 2022 року "Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 року № 368-о "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року № 1440-О", з урахуванням продовження періоду його тимчасової непрацездатності, внесено зміни до наказу № 368-о, змінено дату звільнення на 02 січня 2023 року.

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 2-о від 02 січня 2023 року "Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 року № 368-о "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року № 1440-О", з урахуванням продовження періоду тимчасової непрацездатності позивача, внесено зміни до наказу № 368-о, змінено дату звільнення на 05 січня 2023 року.

Позивач вважає, що правової підстави для розірвання трудового договору за частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу" не було, оскільки відсутнє волевиявлення двох сторін трудового договору (контракту), а тому наказ про звільнення позивача із займаної посади №1440-О від 06 вересня 2022 року є неправомірним. Вказує, що написана ним заява про звільнення не містить ні дати складання, ні дати з якої позивача слід звільнити. Написання такої заяви було вимогою роботодавця, а тому дану заяву не можна вважати підтвердженням його волі залишити займану посаду.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано накази:

- в.о. голови Державної податкової служби України №1440-о від 06 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 ",

- в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №368-о від 20 грудня 2022 року "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о", зі змінами внесеними наказами в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №369-о від 21 грудня 2022 року та №2-о від 02 січня 2023 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06 січня 2023 року. Стягнуто з Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2023 року по 24 квітня 2025 року у розмірі 430090 грн 86 коп., з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачами подані апеляційні скарги.

Головне управління ДПС у Тернопільській області вважає рішення необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що позивач фактично змінив підстави позову, однак обґрунтовує це допущеною опискою при написанні позову. Покликаючись на хронологію подій у справі, апелянт вказує, що звертаючись до суду з позовною заявою, позивач вказував, що заяву про звільнення він написав на вимогу керівництва у січні 2021 року. Наполягав на такій обставині і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, і на етапі касаційного оскарження. Суд апеляційної інстанції саме з пояснень позивача установив, що заява про звільнення була відібрана у нього незабаром після призначення на посаду у січні 2021 року на вимогу керівництва ДПС України, тоді як процедура звільнення позивача була ініційована на початку вересня 2022 року.

Повертаючи справу на новий розгляд Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції на підтвердження версії позивача щодо обставин складання заяви, не перевірив, хто був керівником (виконував обов`язки керівника) ДПС України у січні 2021 року; коли в.о. керівника ДПС України було призначено Кірієнко Т. П., і в цьому контексті не з`ясував, чи дійсно відповідна заява була складена саме в січні 2021 року, після призначення позивача на посаду. Вважає, що суд постановляючи рішення не надав жодної оцінки позиції відповідача по даному питанню, а лише константував про описку з боку позивача.

Щодо волевиявлення позивача на звільнення, то апелянт вказує, що позивач, як свідома особистість із багаторічним стажем державної служби, самостійно, власноручно написав заяву із проханням - "Прошу звільнити мене...". Відсутність у такій заяві бажаної дати звільнення не спростовує самого факту виявлення наміру припинити державну службу.

Таким чином, за аналізом матеріалів адміністративної справи та наявними доказами, формується висновок та відповідно відповідь на поставлене Верховним Судом питання, що було волевиявлення державного службовця на припинення державної служби, що виразилось у власноручно написаній ним заяві на звільнення та між позивачем і суб`єктом призначення було досягнуто згоди щодо припинення державної служби за угодою сторін.

Крім цього зазначає, що позивач не був позбавлений можливості відкоикати заяву про звільнення.

Вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не з`ясовано усі обставини в адміністративній справі, які мають вирішальне значення при прийнятті рішення про наявність підстав для винесення спірного наказу про звільнення позивача, не надано оцінку доказам, та аргументам відповідачів по справі, що призвело до прийняття незаконного судового рішення, яке підлягає скасуванню.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Державна податкова служба України не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає його ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а також без надання належної правової оцінки обставинам справи.

Апелянт наполягає на тому, що між ним та ОСОБА_1 було досягнуто спільної згоди про припинення державної служби останнього за угодою сторін.

Вказує, що що між виданням оскаржуваного наказу та його оголошенням минуло більше 4 місяців. Водночас позивачем не надано доказів вжиття будь-яких заходів для повідомлення суб`єкта призначення про відсутність в нього дійсного волевиявлення на припинення державної служби чи прохання про анулювання попередньої домовленості.

За весь цей час Позивач не вживав жодних дій щодо анулювання попередньої домовленості або повідомлення відповідача про відсутність у нього дійсного волевиявлення на звільнення; відповідних дій ОСОБА_1 не вжив навіть після ознайомлення з наказом про звільнення, що свідчить про наявність в нього дійсного волевиявлення на припинення державної служби за угодою сторін. Тобто, протягом усього періоду (з моменту подання заяви, проведення відповідачем необхідної процедури погодження звільнення та підготовки оскаржуваного наказу його винесення та оголошення) позивач свою заяву не відкликав, інших дій, які б свідчили про відсутність волевиявлення на припинення державної служби згідно поданої ним заяви або спрямованих на анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення державної служби у зв`язку із звільненням за угодою сторін, не вчиняв.

Вважає, що не зазначення позивачем дати звільнення свідчить про згоду ОСОБА_1 на визначення ДПС (як суб`єктом призначення) остаточної дати звільнення шляхом видання відповідного наказу, а також про бажання позивача звільнитися негайно.

Щодо тиску на позивача, то вказує, що підтвердженням відсутності психологічного або фізичного примусу з метою звільнення з роботи є відсутність відповідних звернень до керівництва, або заяв поданих в порядку КПК, до органів МВС, прокуратури, тощо про застосування такого примусу.

Крім того, позивач як державний службовець, тим паче керівник відокремленого територіального підрозділу ДПС, повинен був розуміти наслідки подання суб`єкту призначення заяви на звільнення.

Отже, на переконання ДПС, з урахуванням позиції Верховного Суду висвітленої у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 826/3388/18, правильне застосування норм матеріального права та належне дослідження доказів дає підстави для висновку, що у даному випадку відсутні підстави стверджувати про вчинення тиску на позивача щодо звільнення його за угодою сторін, крім того такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наявними у справі доказами.

Щодо відсутності реєстраційного номера на заяві про звільнення, то вважає, що таке не спростовує факту виявлення ОСОБА_1 бажання на звільнення з державної служби.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач правом подання відзиву не скористався.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представники відповідачів апеляційні скарги підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що Наказом ДПС України від 09.12.2020 №1248-0 позивача призначено на посаду начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області.

Наказом ДПС України від 06.09.2022 №1440-О припинено державну службу та звільнено позивача за угодою сторін, згідно з частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу", у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність. Доручено Головному управлінню ДПС у Тернопільській області оголосити наказ, зазначивши дату фактичного звільнення з посади та забезпечити проведення з ним розрахунку згідно з чинним законодавством.

Як на підставу для звільнення у вказаному наказі зазначено заяву ОСОБА_1 , лист-погодження Міністерства фінансів України від 02.09.2022 №17030-17-62/19623.

Наказом Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 №368-о оголошено наказ ДПС України від 06.09.2022 №1440-о; вирішено вважати позивача звільненим з посади начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області 21.12.2022.

У зв`язку з продовженням періоду тимчасової непрацездатності позивача наказами Головного управління ДПС у Тернопільській області від 21.12.2022 № 369-о та від 02.01.2023 №2-о до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 № 368-о вносилися зміни в частині дати звільнення позивача: на 02 січня 2023 року і на 05 січня 2023 року відповідно.

Не погоджуючись із наказами про звільнення, 03.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2023 рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано накази ДПС України від 06.09.2022 № 1440-О "Про звільнення ОСОБА_1 ", Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 № 368-о зі змінами, внесеними наказами Головного управління ДПС у Тернопільській області від 21.12.2022 № 369-о та від 02.01.2023 № 2-о. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06 січня 2023 року. Стягнуто з Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2023 року по 26 жовтня 2023 року у розмірі 150531,80 грн, з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного суду від 30.08.2024 касаційні скарги Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Тернопільській області задоволено частково. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2023 скасовано. Справу №500/332/23 направлено на новий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.

Ухвалюючи постанову Верховний Суд в пунктах 43-44 окреслив обставини, які залишились не з`ясованими судом першої та апеляційної інстанції, а відтак, які підлягають встановленню під час нового розгляду справи судом. Так, Верховний Суд вказав, " 43. … суд апеляційної інстанції на підтвердження версії позивача щодо обставин складання заяви, не перевірив, хто був керівником (виконував обов`язки керівника) ДПС України у січні 2021 року; коли в.о. керівника ДПС України було призначено Т. Кірієнко і в цьому контексті не з`ясував, чи дійсно відповідна заява була складена саме в січні 2021 року, після призначення позивача на посаду.

44. Суд першої інстанції вказані обставини також не досліджував, обмежившись посиланням на те, що позивач не довів, що відбирання вказаної заяви супроводжувалося тиском чи іншими формами примусу, хоча як на підставу позову позивач посилався саме на те, що вказаної заяви він особисто перед ініціюванням процедури звільнення не подавав.".

З результатами нового розгляду прави, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано накази:

- в.о. голови Державної податкової служби України №1440-о від 06 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 ",

- в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №368-о від 20 грудня 2022 року "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о", зі змінами внесеними наказами в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №369-о від 21 грудня 2022 року та №2-о від 02 січня 2023 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06 січня 2023 року. Стягнуто з Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2023 року по 24 квітня 2025 року у розмірі 430090 грн 86 коп., з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що в ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б підтверджували досягнення домовленості між скаржником та суб`єктом призначення щодо певного строку звільнення чи невідкладного звільнення, який може бути визначено шляхом зазначення відповідної календарної дати або вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати, що відповідно свідчить про недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення та, у свою чергу, позбавляє відповідача права на звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України та частини другої статті 86 Закону № 889-VIII.

Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі-Закон №889-VIII), приписами частин першої-третьої статті 5 якого закріплено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України від 10 грудня 1995 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Згідно зі статтею 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Чинне законодавство не встановлює порядку та строку припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII чи пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

Припинення трудового договору за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу.

День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за угодою сторін можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на частину другу статті 86 Закону №889-VIII і раніше домовлена дата звільнення.

Отже, основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.

Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених частиною другою статті 86 Закону №889-VIII.

За загальними правилом формальне оформлення припинення трудового договору за угодою сторін здійснюється з боку працівника шляхом написання заяви про звільнення із вказанням підстави та строку звільнення, а згода роботодавця на запропоновані працівником умови підтверджується відповідним наказом про звільнення, що повинен відповідати умовам запропонованим працівником.

У разі дотримання наведених умов може мати місце досягнення між сторонами (працівник та роботодавець) згоди щодо підстав та порядку припинення трудового договору (угода сторін в розумінні положень КЗпП України та Закону №889-VIII). При цьому саме строк звільнення запропонований працівником та погоджений роботодавцем у наказі про звільнення є ключовою ознакою припинення трудового договору за угодою сторін, яка відрізняє вказану підставу звільнення від інших, в тому числі від загальної звільнення за ініціативою працівника із обов`язковим попередженням роботодавця за 14 днів (стаття 38 КЗпП України, частина перша статті 86 Закону №889-VIII).

Відповідно на противагу, відсутність належного волевиявлення свідчить про відсутність підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.

Виходячи зі змісту поняття "угода сторін" в контексті припинення трудового договору, така угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Отже, суд під час вирішення такого спору повинен з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29 червня 2022 року у справі №640/18748/19, якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю.

Крім цього, подання працівником заяви про розірвання трудового договору повинно бути добровільним і виражати його волевиявлення щодо звільнення з роботи.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить пропозиції (волевиявлення) позивача на визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін.

Заява про звільнення також не містить дати її написання.

Крім цього, вказана заява не містить записів щодо реєстрації, тобто написана поза службою діловодства.

Суд першої інстанції вірно висновував, що п.2.3.4 Інструкції з діловодства у ДПС, затвердженій наказом ДПС України №222 від 20.12.2019 передбачає реєстрацію документів створених у паперовій формі, в тому числі вхідних. Також, відповідно до п.2.3.2.7 Інструкції з діловодства у ДПС, посадовими особами ДПС незалежно від займаних посад і повноважень забороняється приймати до виконання незареєстровані документи. Крім цього, Додатком 22 до вказаної Інструкції затверджено перелік документів, що не підлягають реєстрації, серед якого відсутня така категорія, як заяви з кадрових питань.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка позивач, повідомив суду про те, що 31.01.2022 він прибув до центрального офісу ДПС де йому було запропоновано написати заяву про звільнення без зазначення дати, як вияв довіри до центрального апарату, що є формальністю, яка спрямована на зміцнення дисципліни, і такі заяви не будуть ніколи використані без згоди самого працівника, документ залишиться в кадровому підрозділі і не матиме ніяких юридичних наслідків без його прямої на те ініціативи та взаємної згоди. Зазначив, що написання цієї заяви було примусовою формальністю, яка не відображала його реального волевиявлення на припинення державної служби, а лише проявом довіри та взаєморозуміння з керівництвом ДПС.

Щодо підпису на місці резолюції керівника, то апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що наявність лише підпису на місці резолюції керівника, так як і підпис заяви позивачем, без дат їх накладення та без зазначення бажаної (чи узгодженої) дати звільнення не може свідчити про наявність домовленості між сторонами щодо припинення трудового договору за взаємною згодою.

Так, на заяві позивача про звільнення у верхньому лівому кутку міститься лише підпис (як стверджує відповідач) ОСОБА_2 , без дати накладення резолюції і будь-якої вказівки кому та який розпорядчий документ слід підготувати за результатами розгляду такої заяви (зміст доручення), що є порушенням ДСТУ 4163:2020 "Вимоги до оформлення документів", а також п.2.2.3.7, п.2.2.3.13 Інструкції з діловодства у ДПС, затвердженій наказом №222 від 20.12.2019.

Отже, вказана резолюції керівника не спростовує встановлених судом недоліків та не може підміняти собою зміст заяви державного службовця на звільнення та його волевиявлення.

Верховний Суд повертаючи справу на новий розгляд, вказав на необхідність з`ясування зокрема дати написання позивачем заяви.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 задоволено клопотання позивача та призначено експертизу, однак, така ухвала була скасована за результатами апеляційного перегляду, а справу направлено для продовження розгляду.

Судом також встановлено, що ДПС України в додаткових поясненнях від 10.03.2025 зазначила, що керівництвом погоджено звільнення позивача за угодою сторін, що підтверджується резолюцією в.о. Голови ДПС Кірієнко Т.П. у верхньому лівому куті заяви. Зазначено, що у зв`язку з тим, що у заяві була відсутня бажана дата звільнення, це було розцінено суб`єктом призначення як бажання ОСОБА_1 звільнитись невідкладно. 01.09.2022 відповідач звернувся з поданням до Міністра фінансів України з метою погодження звільнення позивача і 02.09.2022 отримано таке погодження. 06.09.2022 видано наказ №1440-о "Про звільнення ОСОБА_1 " за угодою сторін в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності. Серед іншого зауважено, що заява позивача на звільнення отримана Департаментом персоналу ДПС України в паперовому вигляді.

Також, у додаткових поясненнях зазначено, що оскільки заява позивача про звільнення з посади подана в паперовому вигляді, отже не є електронним документом, то на неї не розповсюджуються вимоги пунктів 38, 39, 40 Інструкції №55 щодо реєстрації електронних документів.

Крім цього, у додаткових поясненнях від 21.03.2025 (а.с.1, том4) представник ДПС України зазначила, що законодавством та локальними актами ДПС не передбачено вимоги щодо обов`язкової реєстрації заяв працівників з кадрових питань, поданих нарочно через керівника чи службу управління персоналом.

Жодних інших доказів щодо обставин написання позивачем заяви про звільнення, її отримання відповідачем, реєстрації та подальшого руху відповідачами суду не надано.

Відповідачі також вказують, що заява про звільнення була подана позивачем безпосередньо перед звільненням, а відсутність дати звільнення розцінено як бажання звільнитись невідкладно.

Водночас, як уже зазначалось вище, заява про звільнення не була зареєстрована ні службою діловодства, ні кадровою службою, а доказів подання позивачем заяви безпосередньо перед звільненням відповідачами не надано.

Так, відповідно до частини другої статті 86 Закону №889-VIII державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення.

Проте у заяві позивача такий строк не визначений, а будь-яких доказів погодження цього строку в інший спосіб відповідачем не надано.

Такий строк не вказаний і у наказі про звільнення від 06.09.2022 №1440-о, який видано у період тимчасової непрацездатності позивача, а натомість у наказі зазначено: "звільнити .... в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.".

Водночас доказів домовленості позивача та відповідача щодо вказаних обставин ні позивач ні відповідач в судовому засіданні не заявляли, будь-які докази цього в матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що такий спосіб як звільнення в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності передбачено лише частиною 5 статті 87 Закону №889-VIII, яка регулює припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а не за угодою сторін.

Відсутність належного волевиявлення не дає підстав уважати наявність наміру службовця звільнитися саме за угодою сторін, а сама лише згода суб`єкта призначення задовольнити заяву службовця про звільнення не означає наявності угоди про припинення служби. Таким чином, у спірних правовідносинах між сторонами трудового договору не досягнуто згоди щодо припинення трудових відносин. Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Вищенаведене узгоджується із останньою релевантною до вказаних правовідносин правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 05.12.2024 у справі №380/7363/23, де предметом позову теж було поновлення державного службовця звільненого за угодою сторін за схожих обставин.

Крім цього, аналогічні правові висновки Верховний Суд сформував у постановах від 03 квітня 2019 року у справі №803/497/18, від 06 лютого 2019 року у справі №816/1389/16, від 21 листопада 2018 року у справі №820/243/16, від 14 травня 2020 року у справі №815/5173/17, від 20 травня 2020 року у справі №825/3587/15-а, від 03 квітня 2024 року у справі №380/7136/23, від 19 лютого 2020 у справі № 815/4354/17, від 23 жовтня 2019 у справі № 816/1391/16, від 26 листопада 2019 у справі № 815/6722/17, від 6 лютого 2020 у .справі № 802/1341/17.

Отже, оцінивши вказане та дійсні обставини справи (відсутність життєвих обставин, які б вимагали звільнення позивача; зміст поданої заяви про звільнення, в якій відсутнє визначення дати, з якої повинні припинитися відносини державної служби, та дати її написання, відсутність інших доказів погодження сторонами дати звільнення за згодою сторін), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність домовленості між сторонами щодо припинення трудового договору за взаємною згодою.

Колегія суддів апеляційного суду висновує, що з аналізу способу викладення заяви позивача, способу її подачі суб`єкту призначення, процедури її вирішення в сукупності дає підстави вважати про відсутність реального волевиявлення ОСОБА_1 на припинення державної служби.

Апеляційний суд погоджується із доводами апелянта ДПС України про те, що певні формальні недоліки заяви, зокрема відсутність у заяві бажаної дати звільнення, не є самодостатнім свідченням відсутності між державним службовцем і суб`єктом призначення згоди щодо припинення державної служби за угодою сторін, водночас у сукупності з наведеними вище обставинами щодо способу викладення заяви позивача, способу її подачі суб`єкту призначення та процедури її вирішення дає підстави вважати про відсутність реального волевиявлення позивача на звільнення.

Таким чином, апеляційний суд зауважує, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б підтверджували досягнення домовленості між скаржником та суб`єктом призначення щодо певного строку звільнення чи невідкладного звільнення, який може бути визначено шляхом зазначення відповідної календарної дати або вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати, що відповідно свідчить про недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення та, у свою чергу, позбавляє відповідача права на звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України та частини другої статті 86 Закону № 889-VIII.

Щодо доводів апелянтів проте, що позивач не відкликав заяву про звільнення, що свідчить про його згоду на таке звільнення, то такі є необґрунтованими з урахуванням наведених вище висновків суду щодо відсутності волевиявлення позивача на звільнення.

Крім цього, відповідно до матеріалів справи, позивач з станом на час винесення наказу (06.09.2022) та до фактичного звільнення (05.01.2023) перебував у тимчасовій непрацездатності. Позивач не заперечував, що про його звільнення йому стало відомо під час перебування на лікуванні. Однак, суд звертає увагу, що безпосередньо з наказом та підставами звільнення він ознайомився лише 05.01.2023, що підтверджується матеріалами справи.

Крім цього, Верховний Суд скасовуючи рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2023 у цій справі №500/332/23, у постанові від 30.08.2024 вказав, що суд першої та апеляційної інстанції на підтвердження версії позивача щодо обставин складання заяви, не перевірив, хто був керівником (виконував обов`язки керівника) ДПС України у січні 2021 року; коли в.о. керівника ДПС України було призначено Т. Кірієнко і в цьому контексті не з`ясував, чи дійсно відповідна заява була складена саме в січні 2021 року, після призначення позивача на посаду.

Судом встановлено, що Олексія Любченка головою Державної податкової служби України Кабінет Міністрів України призначив 29 квітня 2020 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.11.2021 № 1503-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної податкової служби України на Тітарчука М. І." виконання обов`язків Голови Державної податкової служби України покладено на заступника Голови Державної податкової служби України Тітарчука Михайла Івановича.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2021 р. № 1691-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної податкової служби України на Кірієнко Т. П." виконання обов`язків Голови Державної податкової служби України на заступника Голови Державної податкової служби України ОСОБА_2 .

Отже, повноваження Голови ДПС України протягом 2021 року виконували: з 29.04.2020 по 20.05.2021 ОСОБА_3 ; з 21.05.2021 по 25.11.2021 ОСОБА_4 ; з 25.11.2021 по 23.12.2021 ОСОБА_5 ; з 23.12.2021 ОСОБА_2 .

Щодо вказаних обставин, на які звернув увагу Верховний Суд повертаючи справу на новий розгляд, допитаний у судовому засіданні у якості свідка позивач, також повідомив суд, що в даті написання заяви в раніше поданих процесуальних заявах по суті справи було допущено описку, а саме, написання ним заяви на звільнення відбулося не в січні 2021 року, оскільки керівником тоді був ОСОБА_3 , а в січні 2022 року коли керівником була ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується з доводами позивача та висновком суду першої інстанції про те, що при підготовці позовної заяви представником позивача допущено описку при зазначенні дати складення позивачем заяви про звільнення (січень 2021), оскільки заява адресована саме ОСОБА_2 , яка в той час не була керівником ДПС України.

Таким чином, очевидно, що заява на звільнення написана позивачем після 23.12.2021 (призначення керівником ОСОБА_2 ).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятих відповідачем рішень згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що такі вказаним вище критеріям не відповідають, тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправними і скасування наказу в.о. голови Державної податкової служби України №1440-о від 06 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", та, відповідно, наказу в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №368-о від 20 грудня 2022 року "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о", зі змінами внесеними наказами в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №369-о від 21 грудня 2022 року та №2-о від 02 січня 2023 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, як похідна підлягає задоволенню позовна вимога про поновлення ОСОБА_6 на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06 січня 2023 року.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

У відповідності до п. 8 Постанови КМУ №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Головного управління ДПС у Тернопільській області від 30.01.2023 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 716,8181 грн. (том 1, арк. справи 24). Розрахунок здійснено у відповідності до Порядку №100.

Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 06 січня 2023 року по 24 квітня 2025 року (дата оголошення рішення суду) складає 600 робочих днів, а тому, стягненню на користь позивача підлягає заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 430090,86 грн (600 днів х 716,8181 грн), з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційних скарг зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ДПС України та Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у справі №500/332/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повний текст постанови складено та підписано 15.09.2025 р, у зв`язку із перебуванням

члена колегії судді Ніколіна В.В. у черговій відпустці з 08.09.2025 по 12.09.2025 р. включно