Справа № 160/16216/25
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Департаменту патрульної поліції (далі Департамент, позивач) до ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , відповідач), в якій позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції матеріальну шкоду у розмірі необхідної витрати на ремонт пошкодженого позивачем транспортного засобу 359 396, 22 грн.
В обґрунтування позовних вимог Департамент патрульної поліції зазначив, що згідно наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 193 о/ с від 03.02.2025 капрала поліції ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора взводу №3 роти №1 батальйону №1 полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції. 08.02.2025 р. о 06 год. 30 хв. по вул. Сергія Колачевського, 73в Тернівському районі м.Кривого Рогу, керуючи автомобілем «ToyotaPrius» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) під час руху транспортного засобу відповідач не обрав безпечну швидкість для руху, при виникненні перешкоди своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості автомобілю до зупинки, скоїв наїзд на перешкоду у вигляді дерева, в наслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження чим завдано матеріальних збитків Департаменту патрульної поліції. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження, складеного 24.02.2025 р. судовим експертом Розумовськиv Є.В. за №ЕД-19/104-25/6193 - АВ, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Toyota, модель Prius, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а саме вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобіля становить 359 396,22 грн (ст.30 автотоварознавчого дослідження). Департамент зазначив, що вина відповідача підтверджується, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 №241568 від 08.02.2025 р.; схемою ДТП; фото з місця ДТП; постановою Тернивського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.02.2025 р. по справі № 215/1172/25, якою визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Таким чином, позивач зазначив, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, завдав шкоду державі в особі Департаменту патрульної поліції, шляхом пошкодження майна у період здійснення ним повноважень, пов`язаних із виконанням його службових обов`язків. Враховуючи вищевикладене, внаслідок винних протиправних дій ОСОБА_1 Департаменту було завдано матеріальну шкоду у розмірі 359 396, 22 грн, яку і зобов`язаний відшкодувати відповідач. Вину ОСОБА_1 було встановлено постановою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.02.2025 р. по справі №215/1172/25.
Вищезазначена позовна заява не відповідала вимогам ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у зв`язку з чим ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2025 р. була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків шляхом надання до суду документу про сплату судового збору (квитанції установи банку або відділення зв`язку, які прийняли платіж або платіжне доручення, підписане уповноваженою посадовою особою банку і скріплене печаткою установи банку з відміткою про дату виконання платіжного доручення) у розмірі 3028,00 грн.
На виконання ухвали суду Департамент виправив вказані недоліки згідно уточненої позовної заяви (зокрема, позивачем виключено позовну вимогу немайнового характеру).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2025 р. відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
В ухвалі суду від 15.07.2025 р. відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Згідно із відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру (відповідь №1572412 від 15.07.2025 р.) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Копію вищезазначеної ухвали направлено на адресу відповідача, зазначену у відомостях Єдиного державного демографічного реєстру, рекомендованим листом з повідомленням про вручення, проте 13.08.2025 р. до суду повернувся поштовий конверт з ухвалою суду та довідкою ф.20 відділення поштового зв`язку із зазначенням причин повернення - «за закінченням терміну зберігання».
Відповідно до частини 1 статті 130 КАС України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання.
Верховний Суд в ухвалі від 05.10.2023 р. у справа №9901/218/21 вказав, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "за закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і тому подібне, з урахуванням конкретних обставин справи можуть уважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
За таких обставин судом вжиті усі передбачені КАС України заходи для інформування відповідача про наявність у провадженні суду цієї справи, тому відповідно до положення пункту 4 частини 6 статті 251 КАС України є підставою вважати ухвалу про відкриття провадження у справі такою, що вручена відповідачу.
У встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву не подав, з клопотанням про продовження процесуального строку на його подання - до суду не звертався.
29.07.2025 р. до суду через систему «Електронний суд» надійшла від представника відповідача (адвокат Івасик Т.Р.) заява про надання доступу до матеріалів електронний справи.
21.08.2025 р. до суду через систему «Електронний суд» надійшов від представника Голі Є.О. відзив на позовну заяву з додатками, в якому представником відповідача заявлено до суду клопотання про прийняття відзиву на позовну заяву, визнання поважними причин пропуску строку для подання відзиву на позовну заяву та поновлення відповідачу строку на подання заяви по суті.
В обґрунтування цього клопотання заявник зазначила, що 28.07.2025 р. ОСОБА_1 уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Івасик Тетяною Романівною. Представник відповідача зауважила, що позивач в порушення ч. 2 ст. 162 КАС України не направив копію позовної заяви з додатками відповідачу для ознайомлення й лише 30.07.2025 р. на заяву представника відповідача судом було надано доступ до матеріалів справи. При цьому, представник відповідача зауважила, що у період з 04.08.2025 р. по 20.08.2025 р. включно вона перебувала на лікарняному та за станом здоров`я не мала змоги належним чином опрацювати позовну заяву з додатками позивача та підготувати відзив на позовну заяву, на підтвердження чого заявником додано до відзиву на позовну заяву роздруківки інформаційних довідок з електронної системи охорони здоров`я (медичні висновки від 04.08.2025, 11.08.2025 р., 15.08.2025 р.
Вирішуючи клопотання представника відповідача про поновлення строку подачі відзиву та прийняття судом відзиву на позовну заяву, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.118 КАС України, процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні.
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою (ч.4-6 ст. 121 КАС України).
Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, закріплений статтею 9 КАС України, полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази (постанова Верховного Суду від 29.05.2024 р. по справі №380/6132/20).
В постанові Верховного Суду від 29.09.2022 р. по справі №500/1912/22 міститься правова позиція, згідно із якою причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом. Зазначено, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, проаналізувавши зміст позовних вимог, клопотання представника відповідача, наявні в матеріалах справи докази, а також вимоги чинного законодавства, суд вважає, що причини пропуску строку на подачу відзиву відповідачем слід визнати поважними. З метою повного та всебічного з`ясування всіх обставини справи клопотання представника відповідача слід задовольнити та поновити відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, прийняти відзив до розгляду разом з долученими до нього доказами.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача звернула увагу на наявність недоліків в оформленні Департаментом позовної заяви та зауважила щодо пропуску Департаментом патрульної поліції строку звернення до суду з цим позовом, спираючись в т.ч. на клопотання позивача про поновлення процесуального строку.
Стосовно вищенаведених доводів представника суд вважає за необхідне зазначити наступне.
В якості доказів на підтвердження заявлених Департаментом до суду позовних вимог разом із позовною заявою останнім подано відповідні докази (в т.ч.: копії постанови Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.02.2025 р. по справі №215/1172/25, висновку експертного дослідження №ЕД-19/104-25/6193-АВ від 24.02.2025 р. та витягу з наказу (по особовому складу) №193 о/с від 03.02.2025 р.).
Також в якості доказу направлення відповідачу ( ОСОБА_1 ) примірника позовної заяви з додатками Департаментом разом із позовною заявою додано Список згрупованих поштових відправлень (рекомендованих листів) №109 від 30.05.2025 р. з відмітками АТ «Укрпошта».
Враховуючи наведене, під час вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суд дійшов висновку про дотримання позивачем встановлених ст.ст. 160, 161 КАС України вимог щодо оформлення позовної заяви та матеріалів позову.
Окрім того, суд зауважує, що згідно із правовими висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 26.09.2023р. у справі № 200/4381/22, від 05.10.2023 р. у справі №200/3924/22, застосовуючи процесуальні норми суд має керуватися принципом розумності відповідно до якого застосування цих норм має бути спрямованим на досягнення легітимної мети, уникаючи надмірного формалізму, що може порушувати право особи на доступ до суду.
У даному випадку, з урахуванням того, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, представник відповідача ознайомлений з матеріалами електронної справи, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про залишення позовної заяви без руху.
При цьому, суд звертає увагу представника відповідача, що нормами КАС України не передбачено залишення позовної заяви без руху за клопотанням інших учасників справи.
Стосовно посилань представника відповідача щодо пропуску Департаментом строку звернення до суду з даним позовом слід зазначити наступне.
Частина 1 статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Згідно із частиною 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Одночасно, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Верховний Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
Отже, наведеними вище нормами КАС України визначено суб`єктові владних повноважень тримісячний строк звернення до адміністративного суду з позовом, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.
Суд наголошує на тому, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, пов`язані з прийняттям, проходженням чи звільненням особи з публічної служби, тобто вони охоплюють правовідносини, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до моменту її звільнення із займаної посади.
Водночас, питання щодо відшкодування указаної шкоди, не відносяться до спорів, які виникли з підстав проходження публічної служби, відповідно, до них мають застосовуватись приписи абзацу 2 частини 2 статті 122 КАС України.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду від 25.01.2023 р. по справі №280/422/22.
Суд зауважує, що правовою підставою, яка визначає право Департаменту патрульної поліції на відшкодування завданої відповідачем шкоди є постанова Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.02.2025 р. по справі №215/1172/25, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Дана постанова, згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, набрала законної сили 11.03.2025 р., та примірник цієї постанови отримано позивачем 06.05.2025 р. (згідно штаму Департаменту документ зареєстровано за вх. №1805).
З цим позовом до суду Департамент патрульної поліції звернувся 02.06.2025р. (шляхом формування позовної заяви та матеріалів позову в систему «Електронний суд»), що свідчить про дотримання позивачем встановленого ст. 122 КАС України строку звернення до суду з цим позовом, у зв`язку з чим підстави для поновлення такого строку у суду на момент відкриття провадження у справ були відсутні.
По суті спору у відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 зазначила, що відповідач категорично не погоджується із заявленими матеріально-правовими вимогами позивача, вважає даний позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не може бути задоволеним. На думку відповідача, Департамент передчасно звернувся до суду з відповідними вимогами та останнім порушено процедуру притягнення особи до матеріальної відповідальності, що визначена спеціальним Законом. Так, у відзиві вказано, що єдиним спеціальним Законом, що регулює підстави та порядок притягнення поліцейських до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну є Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі Закон), що набув чинності 31.10.2019 р. Даним Законом визначено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України , сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань (далі - особи) ст. 2 Закону. Таким чином до відносин, що виникли між сторонами обов`язковим є застосуванням норм саме даного Закону. Із вимог позивача вбачається, що розмір шкоди, який позивач вимагає стягнути з відповідача визначений у розмірі 359 396 грн. 22 коп. та встановлений висновком експертного дослідження №ЕД-19/104-25/6193-АВ від 24.02.2025, в той же час відповідач наголошує, що Закон встановлює чіткий порядок встановлення розміру завданої шкоди та порядок її відшкодування, а саме: Розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами. Якщо строк експлуатації військового та іншого майна на дату його втрати закінчився або неможливо встановити час його втрати, відшкодування шкоди проводиться в розмірі 50 відсотків первинної вартості майна, якого не вистачає, але не нижче вартості металів, у тому числі дорогоцінних, та дорогоцінного каміння, які в ньому містяться, визначеної відповідно до законодавства про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей. Враховуючи наведене, представник відповідача стверджує, що висновок експертного дослідження є недопустимим доказом, в розумінні ст. 74 КАС України. Також у відзиві зазначено, що у разі виявлення факту завдання шкоди (начальник) протягом трьох діб (08.02.2025 р.) командир після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб й розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць;- за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності. Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню . Наказ доводиться до винної особи під підпис; Відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону. Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника). Закон визначає виключні підстави, які дозволяють здійснити стягнення завданої шкоди в судовому порядку: 1. Відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування; 2. Відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування. Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування; 3. У разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування шкоди здійснюється шляхом пред`явлення військовою частиною, установою, організацією, закладом цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку, встановленому законом 4. . У разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Це вичерпний перелік, за якими відшкодування шкоди здійснюється в судовому порядку, жодний із вищеперелічених випадків не відноситься до відповідача. Стаття 13 Закону, визначає, що стягнення сум завданої шкоди в разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності здійснюється щомісяця із грошового забезпечення особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення. Розмір шкоди, що перевищує суму можливих відрахувань із винної особи, може бути списаний у встановленому законодавством порядку. Також представник відповідача з посиланням на аналіз Законів України «Про Національну поліцію» та «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» наголошує, що питання притягнення особи до матеріальної відповідальності є дискреційними повноваження Департаменту патрульної поліції, у зв`язку з чим в даному випадку суд не може підміняти державний орган та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з витягом з наказу начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (по особовому складу) за №193 о/ с від 03.02.2025 р. капрала поліції ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора взводу №3 роти №1 батальйону №1 полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції.
Згідно із постановою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.02.2025 р. по справі №215/1172/25, 08.02.2025 року о 06 год. 30 хв. ОСОБА_1 по вул. Сергія Колачевського, 73в Тернівському районі м.Кривого Рогу, керуючи автомобілем «ToyotaPrius» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) під час руху транспортного засобу не обрав безпечну швидкість для руху, при виникненні перешкоди своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості автомобілю до зупинки, скоїв наїзд на перешкоду у вигляді дерева, в наслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження чим завдано матеріальних збитків Департаменту патрульної поліції
Цією постановою ОСОБА_1 визнано винуватим за ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн.
Вищезазначена постанова суду набрала законної сили 11.03.2025 р. та отримана Департаментом 06.05.2025 р.
Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження, складеного 24.02.2025 р. судовим експертом Розумовськиv Є.В. за № ЕД-19/104-25/6193 - АВ, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Toyota, модель Prius, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а саме вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобіля становить 359 396, 22 грн (ст.30 автотоварознавчого дослідження).
У зв`язку із наведеними вище обставинами Департамент патрульної поліції звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регламентовано Законом України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 р. (далі Закон №580-VIII).
Згідно з ст. 59 Закон №580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Частиною 3 статті 1 Закону України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15.03.2018 року №2337-VIIIпередбачено, що службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про національну поліцію", зокрема, зобов`язує поліцейського берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів.
Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закон №580-VIII визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».
За загальним правилом, під час вирішення справ даної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
Разом з тим, оскільки у Законі України «Про Національну поліцію» відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським при виконанні ним службових обов`язків, а тому до спірних правовідносин мають бути застосовані положення інших нормативно-правових актів.
Спеціальним законом, який регламентує підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, є, зокрема, Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» №160-IX від 03.10.2019 р. (далі Закон №160-ІХ (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до положень статті 2 Закону №160-ІХ, дія цього Закону поширюється, в тому числі, на осіб рядового та начальницького складу Національної поліції України.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 13 Закону України "Про Національну поліцію", у складі поліції функціонує патрульна поліція.
Пунктом 4 статті 1 Закону №160-ІХ встановлено, що матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Згідно із приписами ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону №160-ІХ, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Частинами 1, 3 статті 5 Закону №160-IX встановлено, що особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. Розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону №160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
У відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону №160-ІХ, розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду. Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.
Закон №160-ІХ визначає дії, які повинно призвести керівництво, та порядок цих дій з метою притягнення службову особу до матеріальної відповідальності.
Стаття 8 Закону №160-ІХ визначає, що посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом (ч. 4 ст. 8 Закону №160-ІХ).
Згідно із ч.ч. 6, 7 ст. 8 Закону №160-ІХ, за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Наказ доводиться до винної особи під підпис.
Статтею 9 Закону №160-IX визначені обставини, що виключають матеріальну відповідальність. За приписами частини 3 цієї статті обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування.
Частинами 1, 2, 3 статті 10 Закону №160-IX встановлено, що відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті.
Відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування.
За приписами статті 14 Закону №160-IX наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.
З матеріалів справи слідує, Тернівським районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у постанові від 26.02.2025 р. по справі №215/1172/25 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не вказана сума матеріальних збитків, оскільки вона не була встановлена.
Натомість, згідно з Висновком експертного дослідження Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за №ЕД-19/104-25/6193-АВ від 24.02.2025 р. судовим експертом Разумовським С.В. зазначено, що вартість матеріального збитку завданого власнику легкового автомобіля марки Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_4 , 2013 року випуску внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 08.02.2025 р., станом на дату огляду КТЗ (20.02.2025) складала 285 251, 87 грн., а вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу становить 359 396, 22 грн.
Тобто вказана сума матеріальних збитків була встановлена не в межах службового розслідування, яке як вбачається з матеріалів та фактичних обставин справи не призначалось, і не в межах адміністративної справи, за результатом розгляду якої Тернівським районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області прийнято постанову від 26.02.2025 р. по справі №215/1172/25, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності (визнано винним за ст. 124 КУпАП) та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850, 00 грн.
Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону №160-ІХ, якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.
Стаття 10 Закону №160-ІХ регламентує порядок проведення відшкодування шкоди, за змістом якої відшкодування шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування.
Верховний Суд у постанові від 18.01.2024 р. по справі №420/5695/23 дійшов висновку, що ч.7 ст.8 Закону №160-ІХ визначає порядок встановлення та оголошення матеріальної відповідальності в разі виявлення вини, оскільки якщо вину особи встановлено, командир чи начальник визначає матеріальну відповідальність протягом 15 днів з моменту завершення розслідування. Наказ, який містить інформацію про суму стягнення, повинен бути виданий і доведений до винної особи для підпису.
Також Верховний Суд у постанові зазначив, що судовий процес може бути використаний для вирішення питань щодо відшкодування завданої шкоди в таких випадках, якщо винна особа відмовляється співпрацювати у вирішенні цього питання добровільно.
З урахуванням вищенаведених висновків, суд доходить висновку, що наказ про притягнення особи до матеріальної відповідальності у випадку встановлення її вини має бути виданий у встановлений строк та містити чітку інформацію про суму, що підлягає стягненню. Такий наказ повинен бути доведений до відома винної особи під підпис. Отже, не дотримання цього порядку впливає на законність притягнення винної особи до відповідальності.
Натомість, з матеріалів справи вбачається та позивачем не спростовано, що наказів про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності не видавалось.
У матеріалах справи відсутні матеріали службового розслідування, згідно з яким установлено факт неналежного виконання відповідачем службових обов`язків.
Відсутні докази фіксування у Департаменту патрульної поліції вчинення відповідачем матеріальної школи, розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру не призначалось.
Акт розслідування та довідка про вартісну оцінку завданої шкоди позивачем не надані й про існування таких доказів суд не повідомлено.
В якості підстави стягнення завданої шкоди позивач посилається на подію 08.02.2025 р., коли відповідач керуючи службовим автомобілем Toyota Prius (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) вчинив дорожньо-транспортну подію, в наслідок якої автомобіль отримав механічні пошкодження, чим завдано матеріальні збитки, яка зафіксована матеріалами про притягнення особи до адміністративної відповідальності та відображена у постанові Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровській області від 26.02.2025 р. по справі №215/1172/25, згідно якої ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.
Таким чином, вищезазначена постанова підтверджує причинний зв`язок між протиправним діянням відповідача за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та фактом пошкодження автомобіля.
Разом з тим, слід зазначити, що вищевказаним судовим рішенням розмір шкоди не встановлювався, підтверджено лише факт такої шкоди, що не є достатньою підставою для стягнення коштів з особи, оскільки необхідним також є доведення того, що шкоду завдано саме в тому розмірі, що заявлено до стягнення.
При цьому, сам по собі факт визнання відповідача винним у вчиненні адміністративного правопорушення не зумовлює висновок про неналежне виконання відповідачем службових обов`язків, передусім з огляду на те, що це питання в ході притягнення відповідача до адміністративної відповідальності відповідним судом не вирішувалося, конкретного неналежно виконаного обов`язку судом встановлено не було.
Факт притягнення до адміністративної відповідальності міг бути врахованим під час відповідного службового розслідування, однак неналежне виконання службових обов`язків у будь-якому випадку повинно встановлюватися самостійно, в ході службового розслідування або судового розгляду саме з цього питання згідно з принципом індивідуалізації відповідальності, що вимагає проведення процедури встановлення обставин порушення службового обов`язку, наявність складу такого порушення, можливість особи надати пояснення, самостійно відшкодувати шкоду.
В матеріалах справи відсутні докази про підписання відповідачем письмового зобов`язання про повну матеріальну відповідальність. Положення Дисциплінарного статуту щодо обов`язку дбайливо ставитися до майна не є таким положенням, оскільки не кожне пошкодження майна є результатом недбайливого ставлення до майна.
Наявність дорожньо-транспортної події, коли автомобілю завдано технічні пошкодження та рішення суду вказують на понесення відповідачем адміністративної відповідальності, не встановлюють матеріальну відповідальність для ОСОБА_1 перед Департаментом патрульної поліції.
Всупереч вимогам ч. 7 ст. 8 Закону №160-ІХ позивачем наказ про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності (повної або часткової) із зазначенням суми, що підлягає стягненню не видавався. Доказів протилежного до суду не надано й судом не встановлено.
Отже, згідно ст. 10, ст. 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування.
Відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування. Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування. У разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
При цьому, Департаментом не надано доказів, які б підтверджували відмову відповідача добровільно відшкодувати завдану матеріальну шкоду.
Таким чином, суд вважає, що у межах цієї справи, позивачем не доведені підстави встановлення матеріальної відповідальності для ОСОБА_1 .
Крім того, суд зауважує, що докази на підтвердження того, що в результаті підтвердженого протиправного діяння завдано заявлений до відшкодування розмір шкоди в матеріалах справи відсутні.
На підтвердження факту завдання шкоди позивачем надано висновок експертного дослідження Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за №ЕД-19/104-25/6193-АВ від 24.02.2025 р.
Позивач ставив експерту питання щодо вартості матеріального збитку автомобілю в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08.02.2025 р. На це експерт надав відповідь, що вартість такого збитку складає 285 251, 87 грн. Вартість відновлювального ремонту складає 359 396, 22 грн.
Положення ч. 1 ст. 7 Закону №160-IX передбачають визначення розміру шкоди за фактичними витратами, а не за вартістю відновлювальних робіт. Відповідно, визначення розміру збитку має здійснюватися безпосередньо, про що позивачем і ставилося питання перед експертом.
Таким чином, суд вважає висновок експерта, наданий відповідачем, є належним доказом.
Разом з цим, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX, умовою притягнення до матеріальної відповідальності є протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків.
Суд визнає постанову Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровській області від 26.02.2025 р. по справі №215/1172/25 як достатній доказ на підтвердження факту протиправної поведінки відповідача.
Згідно з ч.6, ч.7 ст. 78 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Водночас, як вже зазначав суд, позивачем не надано будь-яких доказів щодо дослідження питання зв`язку протиправної поведінки відповідача із неналежним виконанням ним службових обов`язків, в тому числі матеріалів відповідного службового розслідування.
Факт порушення відповідачем ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є самодостатнім підтвердженням порушенням відповідачем своїх службових обов`язків, оскільки в цьому випадку йдеться про різні правові аспекти одного акту поведінки, які можуть мати різну юридичну характеристику.
При цьому, в будь-якому випадку неналежне виконання службових обов`язків повинно бути встановлено безпосередньо та окремим правовим актом за результатом службового розслідування з цього приводу.
Аналіз Закону України «Про Національну поліцію» та ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» питання притягнення особи до матеріальної відповідальності - це дискреційні повноваження Департаменту патрульної поліції.
Як убачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №Р(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суд не може підміняти державний орган та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним.
У підпункті 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення КСУ №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.
Суд звертає увагу, що доказів проведення службового розслідування, складання висновку та видачі наказу начальника Департаменту про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню, у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування, позивачем до суду не надано, матеріали справи такого не містять.
Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" визначає виключні підстави, які дозволяють здійснити стягнення завданої шкоди в судовому порядку:
- відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування;
- відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування. Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування;
- у разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування шкоди здійснюється шляхом пред`явлення військовою частиною, установою, організацією, закладом цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку, встановленому законом.
- у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Враховуючи те, що позивачем не надано до суду належних доказів, а судовим розглядом не встановлено наявності жодної із перелічених у вказаній вище нормі Закону обставин, відсутні підстави для застосування до відповідача матеріальної відповідальності у судовому порядку.
Суд також ураховує, що сам позивач відповідача до дисциплінарної відповідальності не притягував, відповідні докази в матеріалах справи відсутні, що вказує на те, що сам позивач не ототожнює притягнення до адміністративної відповідальності з неналежним виконанням службових обов`язків.
Таким чином, суд констатує відсутність другої умови притягнення до матеріальної відповідальності згідно з ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX умовою притягнення до матеріальної відповідальності є причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою.
Таким чином, постанова Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.02.2025 р. у справі №215/1172/25 підтверджує причинний зв`язок між протиправним діянням відповідача за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та фактом пошкодження автомобіля.
Водночас, докази на підтвердження того, що в результаті підтвердженого протиправного діяння завдано заявлений до відшкодування розмір шкоди в матеріалах справи відсутні.
Вказаним судовим рішенням розмір шкоди не встановлювався, підтверджено лише факт такої шкоди, що не є достатньою підставою для стягнення коштів з особи, оскільки необхідним також є доведення того, що шкоду завдано саме в тому розмірі, що заявлено до стягнення.
За обставин цієї справи суд зазначає про недоведеність розміру заявленої до відшкодування шкоди, а також зроблено висновок про те, що в цілому відсутні будь-які належні докази на підтвердження визначення розміру такої шкоди.
Суд зауважує, що умова матеріальної відповідальності за п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX та п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону №160-IX не підтверджена.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Департаменту патрульної поліції.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У відповідності до приписів статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги Департаменту патрульної поліції є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно із приписами ст. 139 КАС України, в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 15.09.2025 р.

Суддя О.М. Неклеса