Справа № 160/16904/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 рокуСправа №160/16904/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Комунального підприємства «Керуюча компанія «Перспектива» Слобожанської селищної ради» про стягнення 249758,79 грн., -

УСТАНОВИВ:

09.06.2025р. через систему "Електронний суд" Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулося з адміністративним позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія «Перспектива» Слобожанської селищної ради» та просить:

- стягнути з відповідача на користь держави в особі позивача суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік у розмірі 249758,79 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем у 2024 році не було виконано нормативу щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, встановленого ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», що становив 2 робочих місця. Середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали у відповідача у 2024 році складала 55 осіб, проте, із них особам, яким встановлена інвалідність, у роботодавця склала 0 осіб, що є меншим ніж встановлено нормативом. Таким чином, за 2 робочих місця, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю наведеним законом передбачена відповідальність у вигляді застосування до суб`єкта господарювання адміністративно-господарських санкцій, які складають 249758,79 грн., згідно розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, складеного позивачем та доданого до позову. Вказаний розрахунок адміністративно-господарських санкцій було надіслано відповідачеві у встановленому законодавством порядку, що підтвердженого копією квитанції від 04.03.2025р., однак, відповідач самостійно до 15.04.2025р. вказаної адміністративно-господарської санкції у розмірі 249758,79 грн. не сплатив, тому позивач просить її стягнути з відповідача у судовому порядку (а.с.1-3, 9).

Ухвалою суду від 20.06.2025р. було відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та запропоновано відповідачу - протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст. ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; окрім того, надати докази, що свідчать про створення у 2024 році робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (зокрема, надати копії відповідних наказів, засвідчених у встановленому законодавством порядку); докази подання до центру зайнятості звітів протягом 2024 року про наявність вільних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю або докази сплати штрафних санкцій за невиконання нормативу у сумі 249758,79 грн., виходячи з вимог ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.13).

Зазначена ухвала суду була направлена та отримана відповідачем у його електронному кабінеті 21.06.2025р., що є належним повідомленням відповідача про дату, час та місце судового розгляду справи згідно до вимог ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, наявної у справі (а.с.16).

05.07.2025р., на виконання вищевказаної ухвали суду, через систему "Електронний суд", відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю посилаючись на те, що у 2024 році відповідачем було створено 2 робочих місця (штатні посади) для працевлаштування осіб з інвалідністю. Також, ним подавалася звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу (вакансії)», протягом 2024 року щомісячно, тим самим відповідач вживав залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення правопорушення. Відповідач зазначив, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатись пошуком таких осіб для працевлаштування. Обов`язок працевлаштування осіб з інвалідністю головним чином лежить на центрі зайнятості, який повинен бути виконаним шляхом визначення кількості вакантних посад для осіб з інвалідністю на підставі поданих звітів роботодавців, на центр зайнятості покладається обов`язок проводити пошук та направлення таких осіб до роботодавців, у яких наявні вакантні посади. До обов`язків роботодавця належить створення робочих місць для осіб з інвалідністю, належне звітування перед позивачем та центром зайнятості щодо наявності вакантних робочих місць, працевлаштування осіб з інвалідністю, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються для працевлаштування центром зайнятості. Відповідач відзвітував про наявність робочих місць для осіб з інвалідністю, відтак, виконав покладені на нього обов`язки щодо забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування. Та обставина, що створені відповідачем робочі місця не були затребувані центром зайнятості для працевлаштування осіб з інвалідністю не створює підстав для відповідальності відповідача. Відповідач вважає, що ним у 2024 році здійснено усі залежні від нього заходи по працевлаштуванню осіб з інвалідністю на створені ним вакантні робочі місця, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення з нього адміністративно-господарських санкцій (а.с.17-19).

У відповідності до вимог ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 15.09.2025р. у зв`язку з перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічних відпустках упродовж травня серпня 2025р., розгляд даної справи було продовжено на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 15.09.2025р.

Отже, рішення у даній справі приймається судом 15.09.2025р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантії для них щодо рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII (далі Закон № 875-XII).

Частиною 1 статті 18 Закону № 875-XII передбачено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з ч. 3 статті 18 цього Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 статті 19 Закону № 875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно з ч. 2 статті 19 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та з урахуванням вимог статті 18 цього Закону, і здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативу робочих місць. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ч. 4 статті 19 цього Закону виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Частиною 6 статті 19 Закону № 875-XII встановлено, що Пенсійний фонд України у порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, надає Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю інформацію, зокрема: про працевлаштованих осіб з інвалідністю; про створення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю; необхідну для обчислення кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.ч. 12, 13 ст. 19 цього Закону Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення підприємств, установ та організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 цього Закону. Розрахунок надсилається у формі електронного документа через електронні кабінети підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України у формі та порядку, визначених Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю спільно з Пенсійним фондом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів) (ч. 3 ст. 20 Закону № 875-XII).

Згідно з ч. 4 ст. 20 цього Закону адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Частинами дев`ятою, десятою статті 20 Закону № 875-XII передбачено, що спори, що виникають із правовідносин за статтями 19 і 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю або в судовому порядку. Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді.

Порядок подання інформації про наявність вакансій врегульований наказом Міністерства економіки України від 12.04.2022 р. № 827-22, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 травня 2022 р. за № 565/37901 «Про затвердження форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядку її подання» (далі - Порядок №827-22)

Цей Порядок визначає механізм подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» (далі - форма № 3-ПН).

Відповідно до положень Порядку № 827-22, а саме:

п.1.4. Форма № 3-ПН подається юридичними особами, фізичними особами - підприємцями, які в межах трудових відносин використовують працю фізичних осіб (далі - роботодавець), за наявності попиту на робочу силу (вакансії).

п.1.5. Форма № 3-ПН заповнюється та подається роботодавцем до філії міжрегіонального/регіонального центру зайнятості (або до міського, районного, міськрайонного центру зайнятості - до дати припинення їхньої діяльності) (далі - центр зайнятості) незалежно від місцезнаходження роботодавця з дня виникнення в нього потреби в підборі працівників та/або з дати відкриття вакансії, але не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення нового робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

п.1.8. Роботодавець може самостійно повідомити центр зайнятості про закриття вакансії(й) шляхом електронної комунікації, зокрема мобільним або фіксованим зв`язком, надсилання повідомлення електронною поштою, а також під час особистої зустрічі з фахівцем центру зайнятості.

Відповідно до ч. 1 статті 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту ч. 2 статті 218 ГК України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Для надання оцінки доводам сторін необхідно перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу.

Так, судом встановлено, що наведеним вище Порядком № 827-22 від 12.04.2022 р. на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми № 3-ПН за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.

Періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію.

Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Тобто, законодавець не покладає на підприємства обов`язок подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю. Натомість, існує обов`язок підприємств одноразово подавати форму 3-ПН, а саме не пізніше через три робочі дні з дати відкриття вакансії.

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало осіб з інвалідністю з причин, незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, відмова особи з інвалідністю від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

Такий висновок щодо відповідних норм права викладено у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 826/11977/18.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, судом встановлено, що у Комунального підприємства «Керуюча компанія «Перспектива» Слобожанської селищної ради» у 2024 році середньооблікова чисельність працівників становила 55 осіб, що підтверджується відомостями з розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, складеного позивачем та доданого до позову. (а.с.9).

Відповідно, відповідач у 2024 році мав обов`язок щодо створення на підприємстві 2 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, тобто, у кількості, встановленій ч.1 ст.19 Закону №875-XII, а також мав обов`язок подати Звіт до центру зайнятості про їх створення, у відповідності до вимог Наказу №827-22.

Згідно до розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, позивачем відповідачеві були нараховані адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості 2 робочих місця за 2024р., виходячи із середньооблікової чисельності штатних працівників 55 осіб, фонду оплати праці 6868366,79 грн. та середньої річної заробітної плати штатного працівника 124879,40 грн., такі санкції становлять у сумі 249758,79 грн. (а.с.9).

Так, із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що у 2024 році відповідачем дійсно були створені 2 робочих місця, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю на посаду «Двірників», що підтверджується копією наказу № 30-12 від 30 грудня 2023 року (а.с.47).

Таким чином, у 2024р. відповідач мав повідомити Центр зайнятості про наявність у нього вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості 2-ох посад «двірників».

Разом з тим, з січня по грудень 2024 року відповідачем щомісяця направлялася звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» до центру зайнятості, відповідно до яких відповідач інформував про наявність у нього вакансії «двірника» у кількості лише 1 (однієї) посади для працевлаштування особи з інвалідністю, що підтверджується копіями цієї звітності, наявної у справі (а.с.20-46).

Відтак, із встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що відповідач у 2024 році не виконав свого обов`язку в частині належного повідомлення Центр зайнятості шляхом подання звіту форми «3-ПН» про наявність на підприємстві вільних вакансій для працевлаштування осіб з інвалідність саме у кількості 2 посад двірників.

Судом враховується і те, що вище згаданим законодавством на відповідача, окрім створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, покладений обов`язок щодо належного звітування до відповідного центру зайнятості про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, однак відповідачем такого обов`язку дотримано не було, тобто, відповідач не вжив всіх залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу, таких доказів матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

Таким чином, із наведених, встановлених судом обставин та аналізу норм чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем належно не виконано свого обов`язку щодо інформування центр зайнятості шляхом надання достовірної інформації про наявність 2 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за формою № 3-ПН, що свідчить про наявність обґрунтованих правових підстав для застосування до позивача адміністративно-господарських санкцій за вищенаведеним розрахунком у розмірі 249758,79 грн., оскільки встановлене позивачем порушення вимог ст.19 Закону № 875-XII відповідачем жодними належними та допустимими доказами не спростовано.

Судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються, аргументи відповідача з приводу виконання підприємством свого обов`язку щодо створення на підприємстві у 2024 році робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 2 особи та належне інформування про створені посади центр зайнятості, з огляду на те, що вказані доводи спростовуються змістом копій Звітів форми «З-ПН» та додатків до нього, поданих до Центру зайнятості, у яких зазначено про створення 1 (а не 2-х) робочого місця для працевлаштування інваліда «двірника» (а.с.20-47).

Також, при вирішенні даної справи судом враховується і наступне.

Відповідно до ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ч.1, ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Тобто, з наведених норм чинного законодавства України видно, що відповідач несе господарсько-правову відповідальність у вигляді застосування до останнього адміністративно-господарських санкцій саме у разі вчинення правопорушення у сфері господарювання, а невід`ємним елементом правопорушення є наявність вини відповідача та причинний зв`язок між правопорушенням та його наслідками у вигляді не працевлаштування інвалідів і лише у разі, якщо відповідачем не було вжито усіх залежних заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Так, з наведених вище досліджених судом документів вбачається, що у 2024 році відповідачем було не належним чином виконаний свій обов`язок подання до центру зайнятості звітності форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», а саме: не повідомлено Центр зайнятості про інформацію щодо наявності у нього саме двох створених вільних вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю, замість, поданої відповідачем звітності щодо наявності лише однієї вільної вакансії.

Наведене свідчить про те, що відповідач не вживав всіх залежних від нього заходів щодо створення 2-х робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та належне повідомлення Центр зайнятості про створення та наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів саме у кількості 2 посади у 2024 році.

Зазначені обставини щодо не повідомлення відповідачем Центр зайнятості про створення ним у 2024 році саме 2х робочих місць для працевлаштування інвалідів позбавило вказаний орган можливості працевлаштування осіб з інвалідністю.

Належні та допустимі докази на підтвердження заявлення до Центру зайнятості відповідачем вакансії для працевлаштування особи з інвалідністю у кількості 2 осіб відсутні, отже відповідачем не здійснено всіх заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, не надано центру зайнятості належних відомостей щодо наявності у відповідача 2 вільних вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій є правомірним.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідачем не надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про добровільну сплату адміністративно-господарських санкцій у сумі 249758,79 грн. або доказів подання до центру зайнятості звітів про наявність 2 вільних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю протягом 2024 року на підприємстві.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши наявні докази у справі, беручи до уваги те, що відповідачем, як суб`єктом господарювання у 2024 році не виконано нормативу щодо створення 2 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, а саме: не надано до центру зайнятості належної інформації у поданій звітності форми № 3-ПН щодо наявність у нього двох вільних вакансій на посаду «двірників» (відповідних доказів відповідачем не надано), суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивачем щодо стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій в сумі 249758,79 грн., а тому дані позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з вимог вищенаведеного чинного законодавства України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 2 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки доказів понесення позивачем таких витрат суду не надано, відсутні і підстави для розподілу судових витрат в порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Комунального підприємства «Керуюча компанія «Перспектива» Слобожанської селищної ради» про стягнення 249758,79 грн. - задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія «Перспектива» Слобожанської селищної ради» (52005, Дніпропетровська обл., Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Героїв України, буд. 31, 168, ) на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік у розмірі 249758,79 грн. ( двісті сорок дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят вісім гривень 79 коп.).

Судові витрати не розподіляються відповідно до норм ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва