Справа № 380/9545/24
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/9545/24 пров. № А/857/26723/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної установи Дрогобицька виправна колонія (№ 40) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року, що ухвалив суддя Кузан Р.І. у м. Львові, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 380/9545/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держаної установи Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України відносно ОСОБА_1 , стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у повному обсязі;

- зобов`язати Державну установу Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у повному обсязі), але не більш як за шість місяців, за період з 21 січня 2019 року по 12 квітня 2024 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

- зобов`язати Державну установу Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення, за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, включно, за весь час затримки виплати.

18 вересня 2024 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким позов задовольнив повністю.

Стягнув з Держаної установи Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців у розмірі 44 379,39 грн.

Зобов`язав Держану установу Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01.01.2016 по день фактичної виплати.

Стягнув з Держаної установи Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 коп.

Приймаючи це рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше, ніж за шість місяців.

Крім того, суд вважав, що, враховуючи наявність факту несвоєчасної виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за спірний період, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати по дату фактичної виплати заборгованості.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач не має права на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки спір з приводу таких виплат виник більше, ніж через три роки після звільнення. З цих же підстав, на думку відповідача, позивач не має права на виплату інших виплат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що відповідно до витягу із наказу Державної установи Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України від 31 січня 2019 року № 7/ОС По особовому складу, позивача звільнено зі служби за підпунктом 2 пункту 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію (через хворобу) 31 січня 2019 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі №380/18131/22 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року з урахуванням січня 2008 року як місяця підвищення доходу, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення.

Зобов`язано Державну установу Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року з урахуванням січня 2008 року як місяця підвищення доходу, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, виплату здійснити з урахуванням виплачених сум.

На виконання вказаного рішення відповідач 12.04.2024 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в загальному розмірі 59348,16 грн., що підтверджується копією виписки з коментарем індексація, згідно з рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 по справі № 380/18131/22.

Крім цього представник позивача звернувся із заявою, в якій адвокат просив нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми місячного грошового забезпечення нарахованого та виплаченого на виконання судового рішення з 01.01.2016 по день фактичної виплати.

Проте відповіді, станом на момент звернення до суду та під час розгляду справи, не отримав.

Відтак, стверджуючи про наявність права на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у строк, зазначений у цій статті, виплатити безспірну суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16 Верховний Суд зазначив, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

У справі № 825/742/16 Верховний Суд з`ясував, що спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і працівником виник більш ніж через півтора роки після звільнення. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що у такому випадку підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Апеляційний суд встановив, що позивач виключений зі списків військової частини та всіх видів забезпечення 31 січня 2019 року і, безпосередньо, після виключення у позивача не виникло зауважень щодо нарахованих і виплачених йому сум.

Лише 16 грудня 2022 року позивач звернувся до суду з вимогами про виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

Отже, спір про належні позивачу суми при звільненні виник через тривалий час після звільнення, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 25.11.2022 року у справі № 380/693/20.

Вказаний вище висновок апеляційного суду є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин вказану вище постанову Верховного Суду, внаслідок чого зробив невірний висновок про право позивача на отримання компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Що стосується компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) передбачено те, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 Закону № 2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За змістом статті 3 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до статті 4 даного Закону, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктами 2, 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Системний аналіз даних положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі №140/1547/19.

Апеляційний суд встановив те, що відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року в сумі 59348,16 грн. 12.04.2024.

Тобто, відповідач порушив строки виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01 березня 2018 року по 11 квітня 2024 року.

Отже, відповідач, одночасно із виплатою суми заборгованості, мав обов`язок виплати позивачу компенсацію втрати частини доходів за період 01 березня 2018 року по 11 квітня 2024 року, однак не виконав його.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходу з 01 січня 2016 року, тобто з місяця коли мало бути нараховане та виплачене грошове забезпечення.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2022 року в справі № 460/4765/20.

Суд першої інстанції зробив вірний висновок про право позивача на компенсацію втрати частини доходів, однак, суд неправильно встановив, що відповідач має обов`язок здійснити виплату позивачу компенсації втрати частини доходів за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати.

Тому, підводячи підсумок наведеного, апеляційний суд вважає, що вказані позовні необхідно задовольнити частково, шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів, за період з 01 березня 2018 року по 11 квітня 2024 року, у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів, за період з 01 березня 2018 року по 11 квітня 2024 року, у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення.

В задоволенні інших позовних вимог, на переконання апеляційного суду, необхідно відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на наведені вище міркування, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги такими, що частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Держаної установи Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року в справі № 380/9545/24 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Держаної установи Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів, за період з 01 березня 2018 року по 11 квітня 2024 року, у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати Держану установу Дрогобицька виправна колонія (№ 40) Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів, за період з 01 березня 2018 року по 11 квітня 2024 року, у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель