Справа № 300/8840/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2025-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/8840/24 пров. № А/857/14450/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Судової Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року (головуючий суддя Боршовський Т.І., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/8840/24 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 - звернувся з позовною заявою до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), в якій просить визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови у звільненні з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (в редакції на дату подання вказаного рапорту); зобов`язати НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (в редакції на дату подання вказаного рапорту).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року позов задоволено. Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, прийняту за результатом розгляду рапорта від 08.05.2024 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за сімейними обставинами: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також не досліджено всіх обставин, що мають значення для справи.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що позивач не може бути звільнений з військової служби, оскільки належними документами не підтвердив наявність інвалідності у його матері. Вказує, що на період дії на території України воєнного стану встановлення інвалідності вперше або проведення медико-соціальної експертизи вимушено переселеним особам, які перебувають за кордоном, проводиться з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 08.03.2022 року № 225 про «Деякі питання порядку проведення медико-соціальної експертизи на період дії воєнного стану на території України», тобто екстериторіально і заочно. Зазначає, що якщо у людини є необхідні медичні документи й обстеження, їй потрібно надіслати їх українською мовою до сімейного або лікуючого лікаря на території України для оформлення «Направлення на МСЕК» (форма 088/о). Лікарсько-консультативна комісія розгляне пакет документів і за наявності ознак інвалідності направить на медико-соціальну експертну комісію для проведення експертизи і встановлення інвалідності. Якщо у разі звернення для встановлення інвалідності особа не може прибути на огляд до МСЕК, комісія може приймати рішення про встановлення інвалідності заочно на підставі направлення лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтовує тим, що нотаріально засвідчена копія довідки про стан здоров`я, видана Незалежним Державним закладом охорони здоров`я в Тарчині та перекладена з польської на українську мову, є належним документом, що підтверджує факт надання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статусу особи з інвалідністю ІІ групи.

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді інспектора прикордонної служби 2 категорії гранатометника першого відділення інспекторів прикордонної служби третьої прикордонної застави першого відділу прикордонної служби третьої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Позивач неодноразово звертався до командування НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України із рапортами про звільнення з військової служби, що підтверджується копіями листів відповідача від 14.05.2024 №08/6375-24-Вих та від 23.05.2024 №08/Ч-542/577, отриманих на адвокатські запити представника позивача.

08.05.2024 ОСОБА_1 поштовим зв`язком направив до відповідача рапорт від 08.05.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у редакції на дату направлення рапорту) через сімейні обставини, ), а саме, у зв`язку з наявністю матері - ОСОБА_2 з інвалідністю ІІ групи (а.с. 6).

До вказаного рапорту від 08.05.2024 додано нотаріально завірені копії таких документів: паспорту матері позивача; ідентифікаційного коду матері позивача; свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 ; паспорта ОСОБА_1 ; ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ; свідоцтва про розірвання шлюбу батьками позивача; довідки про витяг з медичного обліку від 19.04.2023, виданої Незалежним Державним закладом охорони здоров`я в Тарчині, Польща; довідки про стан здоров`я від 19.04.2023, виданої Незалежним Державним закладом охорони здоров`я в Тарчині, Польща, що встановлює ІІ групу інвалідності ОСОБА_2 та потребу у постійному догляді; акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 від 07.05.2023, складеного та виданого комісією Кукільницького старостинського округу № 3 Більшівцівської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області (а.с. 12-31).

23.05.2024 рапорт позивача від 08.05.2024 разом із додатками до нього отримано НОМЕР_2 мобільним прикордонним загоном Державної прикордонної служби України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Листом від 10.06.2024 №08/М-541/638 відповідач повідомив позивача, що звернення від 08.05.2024 про звільнення, подане не по команді і не може бути розглянуто в порядку розгляду рапорту військовослужбовця. Вважаючи протиправною бездіяльність НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо відмови у розгляді рапорту від 08.05.2024 військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення останнього з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (в редакції на дату надсилання вказаного рапорту), представник позивача звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 у справі № 300/5444/24 задоволено частково позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України: визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо відмови у розгляді рапорту від 08.05.2024 військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу; зобов`язано НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України, з урахуванням висновків суду, розглянути рапорт від 08.05.2024 військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (в редакції на дату надсилання вказаного рапорту) та прийняти за його результатами вмотивоване рішення. В задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 у справі № 300/5444/24 набрало законної сили 22.10.2024.

Листом № 10/М-541/1129 від 31.10.2024 Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про виконання рішення суду від 19.09.2024 у справі № 300/5444/24, в якому зазначила про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби, оскільки позивач не надав медичний висновок медико-соціальної експертної комісії, який є єдиним документом, що підтверджує наявність інвалідності та необхідність постійного стороннього догляду за матір`ю позивача - ОСОБА_2 .

Вважаючи протиправною бездіяльність НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови у звільненні з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (в редакції на дату подачі вказаного рапорту), позивач звернувся з цим позовом до суду, в якому просить суд зобов`язати НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (в редакції на дату подання вказаного рапорту).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав відповідачу рапорт про звільнення та всю необхідну інформацію та документи, які згідно вимог Положення № 1153/2008 підлягають з`ясуванню у військовослужбовця перед його звільненням з військової служби.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 : 1) є військовослужбовцем, проходить військову службу у воєнний час за призовом під час мобілізації; 2) щодо нього наявні сімейні обставини, передбачені законом: його мати ОСОБА_2 є особою з ІІ групою інвалідності; 3) позивач подав рапорт про звільнення з військової служби, до якого долучив документи, що підтверджують підстави звільнення.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками і вважає за необхідне зазначити наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ч.1-3 ст.1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом ч.1-3,6 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Видом військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині четвертій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).

Відповідно до пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII ( в редакції, станом на день подання рапорту ) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (абзац восьмий підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону, який стосується спірних правовідносин);

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно з ч.7 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008).

Відповідно до пунктів 6, 7 Положення № 1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Згідно з пунктом 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення. Так, підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Стосовно порядку звільнення пункт 233 Положення № 1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац третій пункту 241 Положення № 1153/2008).

Згідно з пунктом 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 року за № 438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Як встановлено судом першої інстанції і визнається сторонами, до поданого позивачем рапорту від 08.05.2024 додано нотаріально завірені копії таких документів: паспорту матері позивача; ідентифікаційного коду матері позивача; свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 ; паспорта ОСОБА_1 ; ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ; свідоцтва про розірвання шлюбу батьками позивача; витягу з медичного обліку від 19.04.2023 Незалежного Державного закладу охорони здоров`я в Тарчині, Польща, в якій зазначено, що ОСОБА_2 має ІІ групу інвалідності та потребує постійного строннього догляду; довідки про стан здоров`я від 19.04.2023, виданої Незалежним Державним закладом охорони здоров`я в Тарчині, Польща, в якій зазначено, що ОСОБА_2 має ІІ групу інвалідності та потребує постійного стороннього догляду; акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 від 07.05.2023, складеного та виданого комісією Кукільницького старостинського округу № 3 Більшівцівської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області (а.с. 12-31).

Колегія суддів наголошує, що на час виникнення та існування спірних правовідносин порядок, умови та критерії встановлення інвалідності громадянам України визначались Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності та Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 ( чинними на час виникнення спірних правовідносин ).

Відповідно до п. 3 та п.4 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Положенням про МСЕК ( п.15, п.19 ) передбачено, що МСЕК проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування, у тому числі за місцем їх проживання або місцем перебування у закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб, звільнених з місць позбавлення волі, за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу.

Комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги.

Пунктами 3, 4 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності передбачено, що з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) проводиться медико-соціальна експертиза за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи. Осіб, що звертаються для встановлення інвалідності лікарсько-консультативна комісія закладу охорони здоров`я направляє на огляд МСЕК згідно з цим Положенням.

Пунктом 5 цього ж Положення передбачено, що у разі коли особа, що звертається для встановлення інвалідності, не може прибути на огляд до комісії за станом здоров`я згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії у зв`язку з тим, що проживає у віддаленій місцевості, огляд проводиться за місцем проживання (вдома), у тому числі за місцем проживання у стаціонарних установах для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю, закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб або в закладах охорони здоров`я, в яких така особа перебуває на лікуванні.

У разі подання письмової заяви особою, що звертається для встановлення інвалідності (її законним представником), у якої наявні захворювання, дефекти, необоротні морфологічні стани, порушення функцій органів та систем організму, за яких група інвалідності встановлюється безстроково, перелік яких затверджується МОЗ, комісія може приймати рішення про встановлення інвалідності заочно на підставі направлення лікарсько-консультативної комісії.

Також колегія суддів звертає увагу, що на період дії на території України воєнного стану встановлення інвалідності вперше або проведення медико-соціальної експертизи вимушено переселеним особам, які перебувають за кордоном, проводиться з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 08.03.2022 № 225 «Деякі питання порядку проведення медико-соціальної експертизи на період дії воєнного стану на території України», в якій передбачено процедуру встановлення інвалідності екстериторіально і заочно.

Цією постановою передбачено, що якщо у людини є необхідні медичні документи й обстеження, їй потрібно надіслати їх українською мовою до сімейного або лікуючого лікаря на території України для оформлення «Направлення на МСЕК» (форма 088/о).

Лікарсько-консультативна комісія розгляне пакет документів і за наявності ознак інвалідності направить на медико-соціальну експертну комісію для проведення експертизи і встановлення інвалідності.

Якщо у разі звернення для встановлення інвалідності особа не може прибути на огляд до МСЕК, комісія може приймати рішення про встановлення інвалідності заочно на підставі направлення лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Крім того, експертиза проводиться за направленням лікарсько-консультативної комісії незалежно від місця реєстрації, проживання чи перебування громадян, які звертаються для встановлення групи інвалідності.

Виходячи з наведених положень, які регулювали порядок та умови встановлення інвалідності громадянам України на час виникнення та існування спірних правовідносин, єдиним органом, який мав повноваження на встановлення інвалідності, визначення групи інвалідності, причину і час її настання була МСЕК, а документом, який підтверджує наявність інвалідності у громадянина України ( станом на травень 2024 ) є медичний висновок ( довідка ) медико-соціальної експертної комісії.

Як вбачається з матеріалів справи і визнається сторонами, саме такий документ уповноваженого органу позивач не додав до свого рапорту від 08.05.2024, відтак відповідач правомірно відмовив у звільненні з військової служби військовослужбовцю ОСОБА_1 на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Колегія суддів також враховує доводи апелянта про те, що якщо у разі звернення для встановлення інвалідності особа не може прибути на огляд до МСЕК, комісія може приймати рішення про встановлення інвалідності заочно на підставі направлення лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Крім того, експертиза проводиться за направленням лікарсько-консультативної комісії незалежно від місця реєстрації, проживання чи перебування громадян, які звертаються для встановлення групи інвалідності.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що суд першої інстанції безпідставно врахував нотаріально засвідчену копію довідки про стан здоров`я, що видана Незалежним Державним закладом охорони здоров`я в Тарчині та перекладена з польської на українську мову, оскільки така довідка не є належним документом, що підтверджує факт надання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 статусу особи з інвалідністю ІІ групи.

Покликання суду на можливість підтвердження інвалідності особи документом іноземного закладу через укладення Договору між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, ратифікованого Постановою Верховної Ради №3941-XII від 04.02.1994 ( далі Договір ) та у зв`язку з правовим регулюванням, визначеним Постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 року №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», апеляційний суд вважає необгрунтованим, виходячи з наступного.

Як визначено статтею 15 Договору між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, ратифікованого Постановою Верховної Ради №3941-XII від 04.02.1994, документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з Договірних Сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи, мають силу документа на території іншої Договірної Сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій і перекладів документів, які засвідчені відповідним органом. Документи, які на території однієї з Договірних Сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж на території іншої Договірної Сторони.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 року №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» визначено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Отже, виходячи з аналізу цих актів, для того, щоб документ був прийнятий на території України як офіційний, необхідно, щоб він був виданий відповідним, спеціально уповноваженим на це органом або особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплений гербовою печаткою.

Доказів про те, що Незалежний Державний заклад охорони здоров`я в Тарчині ( Республіка Польща ) уповноважений встановлювати інвалідність, ні відповідачу, ні суду позивачем не надано та судом першої інстанції не здобуто, що свідчить про неналежність такого доказу та безпідставність прийняття його судом.

Враховуючи наведене, відмова Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, прийнята за результатом розгляду рапорта від 08.05.2024 року, є правомірною, а тому апеляційний суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

При обгрунтуванні цієї постанови та доводів апеляційної скарги суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також у пункті 71 рішення у справі «Пелекі проти Греції» (Peleki v. Greece, заява № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (Moreira Ferreira v. Portugal (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, що відповідно до ст.317 КАС України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 311, ст.315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 у справі № 300/8840/24 скасувати та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Н. М. Судова-Хомюк