Справа № 440/13250/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 р. Справа № 440/13250/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2025, (головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко) по справі № 440/13250/24

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України треті особи: Виконавчий комітет Решетилівської міської ради (Комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Решетилівської міської ради) , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 30.04.2024 №1195/7 «Про відмову у задоволенні скарги».

В обґрунтування позову зазначила, що звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Бєлаша Ю.Д. про державну реєстрацію прав на об`єкти нерухомого майна на підставі договорів дарування, укладених її батьком ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_3 .

Вказувала, що передані ОСОБА_3 об`єкти нерухомого майна були спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та матері позивача ОСОБА_4 , проте ОСОБА_4 не надавала згоди на передачу належного їй майна. Звертала увагу, що на час вчинення реєстраційних дій, об`єктами нерухомого майна користувалася на той час неповнолітня ОСОБА_2 , як наслідок їх відчуження порушило права неповнолітньої особи.

Крім того, на час реєстраційних дій 06.08.2021 дарувальник ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальному підприємстві «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради», що може свідчити про підробку приватним нотаріусом та ОСОБА_3 договорів дарування з метою одержати в незаконний спосіб нерухоме майно.

Водночас, Міністерство юстиції України не врахувало доводи скаржниці під час розгляду її скарги. З урахуванням наведеного, вважала, що наказ прийнято не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, недобросовісно, без дотримання принципу рівності перед законом, непропорційно.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне встановлення обставин справи, що призвело до помилкових висновків, просила його скасувати з прийняттям нового про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції перебрав на себе функції суду загальної юрисдикції та вирішував питання щодо визнання нікчемних правочинів дійсними, а не надавав оцінку доводам позовної заяви щодо протиправності наказу від 30.04.2024 №1195/7.

Також зазначає про безпідставне врахування судом першої інстанції відзиву на позов за підписом Чемериса В.М. , який у законному порядку не може представляти інтереси Міністерства юстиції України, що встановлено ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2024 (номер у ЄДРСР 117117023).

Зауважує, що суд першої інстанції не врахував її відповідь на пояснення третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Звертає увагу, що справу розглянуто суддею, якому заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими.

Зазначає, що судом першої інстанції застосовано норми ч. 2 ст. 224 та ст. 242 ЦК України, які не підлягали застосуванню.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, тоді як така підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Міністерство юстиції України (далі - відповідач) подало відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Решетилівської міської ради (Комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Решетилівської міської ради) (далі - треті особи) не подали відзиви на апеляційну скаргу.

12.09.2025 ОСОБА_1 подала клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду її апеляційної скарги на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 .

Дослідивши клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні з наступних підстав.

Так, порядок зупинення провадження у справі регулюється статтею 236 КАС України.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 236 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі:

1) захворювання учасника справи, підтвердженого медичною довідкою, що перешкоджає прибуттю до суду, якщо його особиста участь буде визнана судом обов`язковою, - до одужання;

2) знаходження учасника справи у довгостроковому відрядженні, якщо його особиста участь буде визнана судом обов`язковою, - до повернення з відрядження;

3) перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі - до припинення перебування на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі;

4) призначення судом експертизи - до одержання її результатів;

5) перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції;

6) направлення судового доручення щодо збирання доказів - до надходження ухвали суду, який виконував доручення, про виконання доручення або неможливість виконання доручення;

7) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави - до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів;

9) розгляду типової справи і оприлюднення повідомлення Верховного Суду про відкриття провадження у зразковій справі - до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі;

10) постановлення ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом - до закінчення виконавчого провадження з вилучення доказів для дослідження судом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 у справі № 440/13250/24 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

У заяві про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 просила вирішити її заяву про вихід за межі позовних вимог, подану під час розгляду справи по суті.

Колегія суддів зазначає, що вирішення питання про ухвалення додаткового рішення є похідним від вирішення справи по суті спору та залежить від результату її розгляду.

Як наслідок, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду в межах справи, в якій також переглядається рішення суду першої інстанції не є підставою для зупинення провадження.

Натомість, позивачем не наведено жодної з підстав для зупинення провадження у справі, передбачених ст. 236 КАС України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 та зупинення провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

06.08.2021 приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д. посвідчив договори дарування, за якими дарувальник ОСОБА_5 передав обдаровуваній ОСОБА_3 безоплатно земельну ділянку, площею 0,2500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Того ж дня до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесено записи від 06.08.2021, № 59700511, № 59699691, № 59695745 про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, квартиру та 1/2 частки житлового будинку на підставі вищезазначених договорів.

11.11.2022 ОСОБА_1 звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою, в якій просила:

- поновити пропущений строк на оскарження рішень державного реєстратора від 06.08.2021;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06.08.2021:

індексний номер: 59700511, приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д., Полтавський районний нотаріальний округ, Полтавська область. Підстава для державної реєстрації: договір дарування, серія та номер 341, виданий 06.08.2021, видавник: приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д., Полтавський районний нотаріальний округ, Полтавська область. Номер запису про право власності/довірчої власності:43363923;

індексний номер: 59699691, приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д., Полтавський районний нотаріальний округ, Полтавська область. Підстава для державної реєстрації: договір дарування, серія та номер 339, виданий 06.08.2021, видавник: приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д., Полтавський районний нотаріальний округ, Полтавська область. Номер запису про право власності/довірчої власності: 43363183;

індексний номер: 59695745, приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д., Полтавський районний нотаріальний округ, Полтавська область. Підстава для державної реєстрації: свідоцтво про право власності, серія та номер 338, виданий 06.08.2021, видавник: приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д., Полтавський районний нотаріальний округ, Полтавська область. Номер запису про право власності/довірчої власності: 433597711;

індексний номер: 59699691, приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д., Полтавський районний нотаріальний округ, Полтавська область. Підстава для державної реєстрації: договір дарування, серія та номер 340, виданий 06.08.2021, видавник: приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д., Полтавський районний нотаріальний округ, Полтавська область. Номер запису про право власності/довірчої власності: 43363355.

Наказом Міністра юстиції України від 25.11.2022 №3087/7 залишено без розгляду по суті скаргу ОСОБА_1 від 11.11.2022.

За наслідками судового оскарження, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду 27.04.2023 у справі №440/8/23, яке набрало законної сили 20.02.2024 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 3087/7 від 25.11.2022 "Про залишення скарги без розгляду по суті".

Зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 11.11.2022, з урахуванням висновків суду.

01.03.2024 Міністерство юстиції України листом повідомило ОСОБА_1 , що розгляд її скарги відбудеться 19 березня 2024 року на засіданні центральної Колегії Мін`юсту з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції.

До Міністерства юстиції після призначення колегіального розгляду надійшли:

- заяви щодо скарги від ОСОБА_1 :

від 02.03.2024, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 04.03.2024 за №№ СК-1430-24, СК-1429-24,

від 03.03.2024, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 04.03.2024 за №№ СК-1432-24, СК-1431-24,

від 04.03.2024, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 04.03.2024 за № СК-1433-24,

- пояснення по суті скарги від приватного нотаріуса Бєлаша Ю.Д. від 15.03.2024 № 25/01-16, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 18.03.2024 за № СК-1637-24, які долучено до матеріалів скарги та досліджено в ході колегіального розгляду.

19.03.2024 центральна Колегія Мін`юсту з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції склала висновок, яким рекомендувала відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки рішення від 06.08.2021 № 59700511, № 59699691, № 59695745 приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Бєлаша Ю.Д. відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав.

30.04.2024 Міністерство юстиції України прийняло наказ №1195/7 "Про відмову у задоволенні скарги» яким відмовило у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки рішення від 06.08.2021 №№59700511, 59699691, 59695745 приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Бєлаша Ю.Д. відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав.

Не погодившись з наказом відповідача, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ прийнятий відповідачем в межах повноважень та у спосіб, встановлений чинним законодавством.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень урегульовані Законом України від 01.07.2004 №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон №1952-IV, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За визначенням термінів, зазначених у ч. 1 ст. 2 Закону №1952-IV:

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження;

реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме:

житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

За змістом ч. 1 ст. 10 Закону №1952-IV нотаріус є державним реєстратором.

В силу ст. 27 Закону №1952-IV, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 10 Закону №1952-IV визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих / отриманих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.

Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п.2 ч.3 ст.10 Закону №1952-IV).

Статтею 37 Закону №1952-IV передбачено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав.

Так, згідно вищевказаної статті Закону рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду.

Міністерство юстиції України розглядає:

1) скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України;

3) повідомлення державного реєстратора про виявлений ним факт використання його ідентифікаторів доступу до Державного реєстру прав іншими особами.

Під час розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України здійснюється також перевірка відповідності законодавству у сфері державної реєстрації прав рішень, дій або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, що оскаржувалися до відповідного територіального органу.

Територіальні органи Міністерства юстиції України розглядають скарги на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації (крім рішень про державну реєстрацію прав), які здійснюють діяльність у межах території, на якій діє відповідний територіальний орган.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів особою, права якої порушено, протягом двох місяців з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав, але не пізніше одного року з дня прийняття відповідного рішення, здійснення дії або бездіяльності.

Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав, але не пізніше шести місяців з дня прийняття відповідного рішення, здійснення дії або бездіяльності.

До скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав можуть бути додані документи (їх копії), що підтверджують порушення прав скаржника.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, що подана особою, яка не має на це повноважень, або не містить відомостей про прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (місцезнаходження), суть (реквізити) оскаржуваного рішення, дій або бездіяльності, обставини, якими обґрунтовується порушення прав скаржника, дати, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав (якщо зазначення такої дати є обов`язковим), повертається скаржнику на підставі мотивованого рішення Міністерства юстиції України, його територіального органу не пізніш як через 15 днів з дня її надходження.

Повернення скарги не позбавляє скаржника права на повторне її подання в установленому порядку.

Перебіг строку на оскарження зупиняється з дня подання скарги до дня її повернення скаржнику.

Частиною 6 ст. 37 Закону №1952-IV передбачено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають одне з таких мотивованих рішень, яке не пізніше наступного робочого дня з дня його прийняття розміщується на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України чи відповідного територіального органу:

про задоволення скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність не відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав);

про відмову в задоволенні скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав);

про залишення скарги без розгляду по суті.

Процедуру здійснення Міністерством юстиції України та його територіальними органами розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України визначає Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України, який затверджений постановою КМУ від 25.12.2015 № 1128 (далі - Постанова № 1128).

Згідно пункту 2 розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом.

Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком.

Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юстом чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації (колегії), положення про які затверджуються Мін`юстом.

Згідно п. 13 Постанови № 1128 за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи:

1) встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту;

2) підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.

Відповідно до п. 14 Постанови № 1128 за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.

Рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні, висновок колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) або їх засвідчені копії розміщуються на офіційному веб-сайті Мін`юсту чи відповідного територіального органу не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після прийняття рішення Мін`юстом чи відповідним територіальним органом.

За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації у строки, встановлені Законом України "Про звернення громадян", засвідчені в установленому законодавством порядку відповідні копії рішень Мін`юсту чи його територіального органу, копії висновків колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) разом із супровідним листом надсилаються скаржнику.

Відповідно до п. 17 Постанови № 1128 рішення, дії або бездіяльність Мін`юсту можуть бути оскаржені до суду.

Судом встановлено, що 06.08.2021 приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д. посвідчив договори дарування та вніс до Державного реєстру прав на нерухоме майно записи № 59700511, № 59699691, № 59695745 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, квартиру та 1/2 частки житлового будинку.

За договорами дарування, дарувальник ОСОБА_5 передав обдаровуваній ОСОБА_3 безоплатно земельну ділянку, площею 0,2500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

11.11.2022 ОСОБА_1 (донька дарувальника) оскаржила до Міністерства юстиції України рішення приватного нотаріуса Бєлаша Ю.Д. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку , квартиру, 1/2 частину житлового будинку № 59700511, № 59699691, № 59695745 від 06.08.2021.

Позивач у скарзі наполягала на тому, що об`єкти нерухомого майна, стосовно яких прийнято рішення від 06.08.2021 належали на праві власності її батьку, який пообіцяв подарувати їх ОСОБА_1 (його доньці). Водночас, за твердженням скаржниці, ОСОБА_3 - третя дружина її батька примусила ОСОБА_5 , який на той час тяжко хворів, подарувати належне спірне майно саме їй з метою позбавлення ОСОБА_1 права на отримання такого майна після його смерті.

Вказувала, що приватний нотаріус Бєлаш Ю.Д. посвідчив договори дарування, спрямовані не на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а є шахрайською дією з метою позбавлення її спадкового майна.

Також, зауважувала, що під час вчинення реєстраційних дій приватний нотаріус Бєлаша Ю.Д. не врахував інтереси, на той час неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , яка перебувала на утриманні її батька.

Крім того, зазначала, що спірне майно перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_5 та її матері ОСОБА_4 , однак останнє подароване ОСОБА_2 без інвентаризації оцінки майна та без поділу майна подружжя.

Також, вважала, що державний реєстратор під час вчинення реєстраційних дій не встановив особу її батька. На думку скаржниці, всі договори та реєстраційні дії зроблені на підставі підроблених паспортів.

Відповідач, за наслідками розгляду скарги, дійшов висновку, що рішення від 06.08.2021 №№59700511, 59699691, 59695745 приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Бєлаша Ю.Д. відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав, як наслідок, відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Мотивуючи таке рішення відповідач у висновку від 19.03.2024, на підставі якого прийнято спірний наказ, зазначив, що згідно з відомостями з Державного реєстру прав, приватним нотаріусом Бєлашом Ю.Д. на підставі рішення № 59700511 відкрито розділ на квартиру № 242, внесено запис про право власності на неї № 43363923 за ОСОБА_3 на підставі посвідченого ним договору дарування квартири від 06.08.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 341.

На підставі рішення № 59695745 приватним нотаріусом Бєлашом Ю.Д. внесено запис про право власності на 1/2 частки у праві власності на житловий будинок № НОМЕР_1 за ОСОБА_3 на підставі виданого ним свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 06.08.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 338.

Приватним нотаріусом Бєлашом Ю.Д, на підставі рішення № 59699691 внесено записи про право власності на 1/2 частки у праві власності на житловий будинок № 43363183, на земельну ділянку № НОМЕР_2 за ОСОБА_3 на підставі посвідчених ним договору дарування частки житлового будинку та договору дарування земельної ділянки від 06.08.2021, зареєстрованих в реєстрі № № 339, 340, відомостей з Державного земельного кадастру від 06.08.2021 № 48381798.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону № 1952-IV.

Статтею 18 Закону № 1952-IV передбачено порядок державної реєстрації прав, зокрема, прийняття і перевірку документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень; реєстрацію заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень.

Згідно з ч. 1 ст. 31-2 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно із вчиненням такої нотаріальної дії, проводиться нотаріусом, яким вчинено іфдповідну нотаріальну дію, крім випадків, передбачених цією статтею.

Станом на дату прийняття оскаржуваних рішень законодавством у сфері державної реєстрації прав не було передбачено обов`язку державного реєстратора отримувати з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва відомості про проведену технічну інвентаризацію об`єкта нерухомого майна. При цьому, відомості з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва про прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна необхідно було отримувати лише у випадку державної реєстрації права власності на новозбудовані об`єкти нерухомого майна.

Положення абз. 1 п. 58 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, яким передбачено, що у разі коли в документах, що подаються для державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва, відсутні відомості про технічні характеристики відповідного об`єкта, а також якщо реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва проведена до 01.01.2013 відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, державна реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва проводиться за наявності відомостей про технічну інвентаризацію такого об`єкта, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, набули чинності 25.11.2021. Водночас оскаржувані рішення прийнято 06.08.2021.

Разом з тим, у договорах дарування квартири, частки житлового будинку та свідоцтві про право власності на частку у спільному майні подружжя були зазначені технічні характеристики квартири та житлового будинку.

Міністерством юстиції України встановлено, що приватним нотаріусом Бєлашом Ю.Д. прийнято оскаржувані рішення на підставі посвідчених ним договорів дарування квартири, земельної ділянки частки житлового будинку та виданого ним свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя з дотриманням ним порядку проведення державної реєстрації прав.

З урахуванням наведеного, відповідач дійшов висновку, оскаржувані рішення приватного нотаріуса Бєлаша Ю.Д. відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного суду, зробленого у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 державна реєстрація прав - не підстава для набуття права власності, а лише засвідчення державою вже набутого особою права власності; при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідне передусім встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяження це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 9363/4852/17.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем перевірено доводи, викладені в скарзі ОСОБА_1 та надано оцінку дотриманню приватним виконавцем Бєлашом Ю.Д. вимог законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно під час прийняття спірних рішень.

Колегія суддів зауважує, що п. 4 ч. 1 ст. 18 Закону № 1952-IV етапом процедури державної реєстрації є перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

Підстави для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав визначені у статтях 23-25 Закону № 1952-IV.

За наслідками розгляду скарги відповідачем не виявлено підстав, передбачених статтями 23-25 Закону № 1952-IV.

Таких підстав не зазначила і ОСОБА_1 , ні у скарзі, ні під час судового оскарження наказу, прийнятого за наслідками її розгляду.

Доводи апелянта, викладені в позові фактично зводяться до її незгоди з укладеними між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 правочинами, що не є предметом судового розгляду.

Щодо заяви позивача від 05.06.2025 про вихід за межі позовних вимог та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину: договору від 29.01.1998 розподілу майна між подружжям, суд першої інстанції вірно зазначив, що предметом спору у цій справі є наказ Міністерства юстиції України від 30.04.2024 №1195/7 «Про відмову у задоволенні скарги», а не правомірність договору розподілу майна між подружжям від 29.01.1998.

Колегія суддів зауважує, що суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленими ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд, при прийнятті рішення, повинен надавати оцінку рішенню виключно у контексті дотримання відповідної процедури, не втручаючись у надану відповідачем юридичну оцінку доказам, зібраним у ході процедури проведення перевірки відомостей щодо можливих порушень державним реєстратором вимог законодавства під час вчинення реєстраційних дій.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Також колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.02.2020 у справі №П/9901/871/18, відповідно до якого Європейський суд з прав людини виробив позицію стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами, згідно з якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Таким чином, в межах розгляду цієї справи суд може надати правову оцінку виключно рішенню Міністерства юстиції України та у контексті дотримання відповідної процедури, не втручаючись у надану відповідачем юридичну оцінку доказам, зібраним у ході процедури проведення перевірки відомостей щодо можливих порушень державним реєстратором вимог законодавства під час вчинення реєстраційних дій.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що скарга позивача обґрунтовано залишена відповідачем без задоволення, а спірний наказ відповідає ч. 2 ст. 2 КАС України.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції перебрав на себе функції суду загальної юрисдикції, вирішував питання щодо визнання нікчемних правочинів дійсними, а не надавав оцінку доводам позовної заяви колегія суддів вважає помилковими, оскільки суд першої інстанції , вирішуючи спір, надав оцінку саме наказу від 30.04.2024 №1195/7 та його відповідності вимогам ст. 2 КАС України.

Доводи апелянта про помилкове врахування судом першої інстанції відзиву на позов Міністерства юстиції, поданого особою, що не має права представляти його інтереси колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що право на подання і підписання, зокрема, апеляційної скарги має особисто керівник, член виконавчого органу (для юридичних осіб, в яких створений такий орган) чи інша особа в порядку самопредставництва, або представник на підставі довіреності.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08.06.2022 у справі №303/4297/20 зазначила, що з 29.12.2019 самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень.

Наявність або відсутність у ЄДР даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень.

Також, питання підтвердження повноважень особи, яка діє в порядку самопредставництва вже було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка в постанові від 11.09.2024 у справі № 440/14831/23 дійшла наступних висновків.

З огляду на імперативні вимоги статей 1, 3 КАС України про те, що процесуальні повноваження суду та порядок здійснення судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, адміністративний суд, для підтвердження повноважень особи на участь в судовому процесі через самопредставництво або через представника, має право вимагати тільки ті документи, які визначені статтею 55 КАС України (для підтвердження повноважень по самопредставництву) або статтею 59 КАС України (для підтвердження повноважень представника). Проте суд не має права відмовляти у доступі до правосуддя, якщо із поданих учасником справи або його представником документів можна установити вид участі в судовому процесі та повноваження такої особи.

За наслідками аналізу норм права Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зробила висновок, що наявність певних обмежень щодо обсягу дій під час самопредставництва юридичної особи (наприклад, права на укладення мирової угоди, яке може бути зарезервоване виключно за керівником юридичної особи) не позбавляє можливості здійснювати самопредставництво юридичної особи належно уповноваженою особою [членом керівного органу чи працівником, якому статутом, положенням чи іншим нормативним (не разовим) документом надано постійне повноваження представляти юридичну особу у зовнішніх відносинах].

З матеріалів цієї справи слідує, що відзив на позов від імені Міністерства юстиції України підписаний представником Чемерисом В.М. - завідувачем сектору судової роботи у Полтавській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який на підтвердження своїх повноважень надав, зокрема, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань підтверджено, що Чемерис Віталій Михайлович має повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи - Міністерства юстиції України, у тому числі підписувати договори тощо (діє виключно в судах України без окремого доручення керівника з правом посвідчення копій документів щодо повноважень, без права: відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладання мирової угоди) .

Таким чином, відповідно до витягу з ЄДР Чемерис В.М. мав повноваження на представництво відповідача в порядку самопредставництва, зокрема, на підписання відзиву на позов.

Наведене свідчить про достатність доказів на підтвердження повноважень Чемериса В.М. представляти Міністерство юстиції в адміністративному судочинстві, підписувати процесуальні документи у цій справі в порядку самопредставництва.

Посилання ОСОБА_1 на ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2024 у справі № 440/8/23 колегія суддів відхиляє, оскільки судом апеляційної інстанції вирішувалось питання щодо повноважень Чемериса В.М. діяти від імені Міністерства юстиції України лише в межах справи № 440/8/23, а не взагалі.

Доводи апелянта щодо розгляду справи неповноважним судом, а саме суддею, якому заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, адміністративна справа № 440/13250/24 розглядалась суддею Полтавського окружного адміністративного суду Бойком С.С.

20.03.2025 від позивача надійшла заява про відвід судді Бойка С.С. від розгляду адміністративної справи №440/13250/24, посилаючись на обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 заяву ОСОБА_1 про відвід судді у справі №440/13250/24 передано для визначення судді у порядку, встановленому ч. 1 ст. 31 КАС України.

За результатами автоматизованого розподілу від 31.03.2025 головуючим суддею з розгляду питання про відвід судді Бойка С.С. у справі №440/13250/24 визначено суддю Полтавського окружного адміністративного суду Сич С.С.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді Бойка С.С. у справі № 440/13250/24.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України у разі задоволення відводу (самовідводу) судді, який розглядає справу одноособово, адміністративна справа розглядається в тому самому адміністративному суді іншим суддею, який визначається в порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу.

Враховуючи, що у задоволенні відводу судді Бойку С.С. відмовлено, колегія суддів вважає, що справа № 440/13250/24 розглянута повноважним судом.

Посилання скаржника на визнання судом апеляційної інстанції підстав для відводу судді Бойка С.С. обґрунтованими колегія суддів вважає такими, що не підтверджуються матеріалами справи.

Щодо доводів скаржника про порушення вимог процесуального закону, а саме розгляд справи за правилами спрощеного, а не загального позовного провадження, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності, а також може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 4 ст. 12 КАС України встановлено які саме справи розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються та цей перелік є тотожнім ч.4 ст.257 КАС України, з урахування також доповнених пунктів 5 та 6 до ч.4 ст.12 КАС України: 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: 1) прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище; 10) інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження; .

З цими положеннями співвідносяться (частково) норми ч. 1 ст. 263 КАС України, яка визначає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності ( щодо: 1) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; 2) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; 3) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; 4) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію).

Згідно з ч. 5 ст. 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів позивача колегія суддів дійшла таких висновків:

- у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України);

- якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався за виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у частині четвертій статті 257 КАС України);

- за відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження; водночас, з урахуванням вимог, встановлених у частині третій статті 257 КАС, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження.

Відповідні правові висновки викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 19.05.2022 у справі № 640/23359/20.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що ця справа не належить до справ незначної складності у значенні ч. 6 ст. 12 КАС України. Проте, віднесення її до цієї "категорії" не дає достатніх підстав вважати, що її розгляд мав відбуватися виключно за правилами загального позовного провадження.

Водночас тільки те, що ця справа не є справою незначної складності ще не визначає процедури її розгляду (за правилами загального позовного провадження). Зважаючи на положення ч. 4 ст. 12, ч. 4 ст. 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як уважає апелянт, немає. Скоріш навпаки, адже за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України).

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду . Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження по справі № 440/13250/24 - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 по справі № 440/13250/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц В.А. Калиновський