Справа № 826/2566/15
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
04 вересня 2025 рокуСправа №826/2566/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.
за участі секретаря судового засідання Емріх Ю.П.
представник позивача Рейніш Л.В.
представника відповідача 1 Лисенко В.О.
представник відповідача 2 не з`явився (повідомлений належним чином)
представник відповідача 3 не з`явився (повідомлений належним чином)
третя особа не з`явився (повідомлений належним чином)
22 липня 2025 року представник ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою, у якій просить суд ухвалити додаткове рішення, яким:
В обґрунтування заяви представник позивача зазначив, що між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір №8 про надання юридичної консультативної допомоги та послуг щодо представництва та додаткова угода 1 від 29 вересня 2024 року про надання ФОП ОСОБА_4 юридичноконсультативної допомоги та представницьких послуг по захисту та представництву прав та інтересів ОСОБА_1 у адміністративній справі № 826/2566/15, тому просить стягнути понесені позивачем судові витрати, позв`язані з розглядом справи.
30.07.2025 року представник Міністерства внутрішніх справ України подала заперечення, де зазначила, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2025 року у справі № 826/2566/15 жодних позовних вимог до МВС України не задоволено, відтак підстав щодо стягнення судових витрат з Міністерства внутрішніх справ України немає.
Крім того до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу саме адвоката.
Поняття «надання професійної правничої допомоги» не тотожне поняттю «представництво особи в суді». Надання професійної правничої допомоги здійснюють лише адвокати, натомість представництво особи у суді може бути здійснене за вибором особи адвокатом або іншим суб`єктом (абзац другий підпункту 2.2.1 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини висновку Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо скасування адвокатської монополії) (реєстр. № 1013) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 31 жовтня 2019 року № 4-в/2019).
У цій справі юридичну консультацію позивачеві надавав ФОП, який не є адвокатом. Тож, на думку відповідача-1: Міністерства внутрішніх справ України, у задоволенні клопотання про компенсацію витрат на правову допомогу слід відмовити.
05.08.2025 року Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві подало заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, де вказало, що позивач не має права на розподіл між сторонами витрат за надання професійної правничої допомоги, через відсутність у справі належних доказів. До позовної заяви долучено копію договору про надання юридично-консультативної допомоги, який укладено позивачем з ФОП ОСОБА_3 від 29.09.2024.
Посилаючись на умови відповідного договору та заявляючи до суду вимогу про стягнення з відповідача 1, 2 відшкодування судових витрат, ОСОБА_3 проігноровані пункт 3.1. цих домовленостей, де погоджено з позивачем, що винагорода за надані послуги - гонорар складається із сумарної вартості послуг, наданих ФОП ОСОБА_3 у конкретній справі та/або складанню документів та/або виконанню конкретної дії, але відповідний опис робіт, їх вартість, витрачений час та розрахунок відсутні.
Враховуючи відсутність документів, що підтверджують надання професійної правничої допомоги у цій справі позивачу, просить відмовити у задоволенні заяви від 22.07.2025.
21.08.2025 року представник заявника Рейніш Леонід Валерійович подав додаткові пояснення, в яких вказав, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги.
Представник позивача також зазначив, що компенсації судових витрат юридичних послуг, наданою особою, яка не є адвокатом, підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, де вказано, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються.
Також представник позивача вказав, що приписами статті 24 Конституції України, статті 8 КАС України визначено, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом (ч.1). Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ч.2).
Позивач зазначає, оплата наданих послуг відповідно до договору не може залежати від того, чи є надавач послуг адвокатом, чи ні. Це порушує принцип рівності всіх перед законом (ст.24 Конституції України, ч.1 ст.8 КАС України) та створює обмеження прав на оплату судових витрат, що суперечить п.1 ст.6 Конвенції, ст.1 Протоколу 1 до Конвенції та порушує свободу підприємницької діяльності (п.4 ч.1 ст.3 ЦК України).
Крім того держава Україна, зареєструвала як один з видів діяльності ФОП ОСОБА_3 «Діяльність у сфері права», КВЕД 69.11, ФОП ОСОБА_3 , який сплачує податки по цьому виду діяльності й держава Україна приймає ці податки, а процесуальне законодавство у деяких випадках дозволяє представляти інтереси сторін особам, які мають адміністративну процесуальну дієздатність і які не є адвокатами, тому, на думку представника позивача, у суду є всі підстави вважати, що ФОП ОСОБА_3 здійснює діяльність у сфері права, в тому числі й на виконання договору відповідно до чинного законодавства.
Представник позивача просить прийняти до уваги додаткові пояснення у справі та повністю задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення.
02.09.2025 року представник позивача подав до суду заяву, в якій просив у пунктах 1.1 та 1.2 прохальної частини заяви про ухвалення Додаткового рішення від 22.07.2025 року замість «…понесені ним витрати на професійну правничу допомогу» читати «… понесені ним судові витрати», далі - за текстом.
Суд переніс розгляд справи на 04.09.2025 року.
Представники позивача в судовому засіданні 04.09.2025 року просив заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити.
Представник відповідача 1 в судовому засіданні 04.09.2025 року проти задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення заперечувала, підтримала доводи, викладені в запереченнях.
Представники інших сторін у справі в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2025 року у справі № 826/2566/15 позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача-1: Міністерства внутрішніх справ України, відповідача-2: Головного управління МВС України у м. Києві, відповідача-3: Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в місті Києві, третя особа: Професійна спілка працівників органів внутрішніх справ України про скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі - задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано наказ Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича від 16.01.2015 року № 48 о/с «По особовому складу» в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору оформлення матеріалів дорожньотранспортних пригод відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Дарницького району, з органів внутрішніх справ на підставі п.10 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-УІІ та пп. «а» п. 62 та п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Визнано протиправними та скасовано наказ начальника Головного управління МВС України в місті Києві Терещука О.Д. від 30.01.2015 року № 59 о/с «Щодо особового складу», в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору оформлення матеріалів дорожньо-транспортних пригод відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Дарницького району, з органів внутрішніх справ на підставі п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-УІІ та пп. «а» п. 62 та п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Поновлено на посаді майора міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору оформлення матеріалів дорожньо-транспортних пригод відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Дарницького району.

Стягнуто з Головного управління МВС України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2015 року по день прийняття рішення у справі у сумі 2 236 999,60 грн.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді майора міліції ОСОБА_1 , інспектора сектору оформлення матеріалів дорожньо-транспортних пригод відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Дарницького району з 17.01.2015.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління МВС України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу служби у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3 242,97 грн.

Виконавчі листи №826/2566/15 направлені на адресу позивача, що підтверджується матеріалами справи.

22 липня 2025 року представник ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою, у якій просить суд ухвалити додаткове рішення стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10; ) та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві (01025, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ,) на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати у розмірі 20 500 грн з кожного.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам заяви, доводам представника позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам представника відповідача 1, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно із статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановив суд, 09.03.2025 року в уточненій позовній заяві позивач заявив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи відповідно до договору №8 від 29 вересня 2024 року та додатковій угоді №1 від 29 вересня 2024 року, платіжної інструкції @2PL439870 від 02.10.2024, а саме позивач вказав, що поніс судові витрати в сумі 41000 грн.

Враховуючи заявлений позивачем в уточненій позовній заяві розмір суми судових витрат, понесених ним у цій справі, і ту обставину, що в рішенні суду не було вирішено розподіл судових витрат, то суд вважає, що строк звернення з заявою про прийняття додаткового рішення та розподіл судових витрат, визначений процесуальним законом, позивач не порушив і така заява належить до розгляду.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката визначено ч. 5 ст. 134 КАС України. При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

З матеріалів справи слідує, що 29 вересня 2024 року між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір №8 про надання юридичної консультативної допомоги та послуг щодо представництва та додаткова угода № 1 від 29 вересня 2024 року.

Предметом додаткової угоди 1 є надання ФОП ОСОБА_3 юридично- консультативної допомоги та представницьких послуг по захисту та представництву прав та інтересів ОСОБА_1 у адміністративній справі № 826/2566/15 за позовом ОСОБА_1 до відповідача 1. Міністерства внутрішніх справ України, відповідача 2: Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Київська міська організація Профспілки атестованих працівників внутрішніх справ України - про визнання протиправними та скасування наказів в частині, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

На виконання вимог додаткової угоди 1 позивач 02.10.2024 року перерахував на рахунок ФОП ОСОБА_3 41000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № @2PL439870.

У запереченях відповідача 1 на заяву, яка розглядається, останній з посиланням на позицію Верховного суду стверджує про відсутність взагалі у представника позивача права відшкодування правничої допомоги через надання ФОП ОСОБА_3 юридично-консультативної допомоги, оскільки така за чинним законодавством не є тотожною професійній правничій допомозі адвоката.

З цього питання суд вважає заначити таке.

Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.

Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно із ст. 57 КАС України представником у суді може бути адвокат чи законний представник. У справах незначної складності та в інших випадках, визначених КАС України, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 КАС України має адміністративну процесуальну дієздатність.

В спірному випадку ця адміністративна справа є справою незначної складності і інтереси позивача в суді представляв ФОП Рейніш Леонід Валерійович, який не є адвокатом, відповідно до укладених між сторонами договорів (від 9 вересня 2024 року договір №8 про надання юридичної консультативної допомоги та послуг щодо представництва та додаткова угода № 1 від 29 вересня 2024 року), який був зареєстрований у підсістемі "Електронний суд".

Відповідно до витягу з реєстру платників податків єдиного податку Головного управління ДПС у Київській області Рейніш Леонід Валерійович зареєстрований як фізична особа-підприємець, зокрема «Діяльність у сфері права», КВЕД 69.11. Копія витягу наявна в матеріалах справи.

Підстави стягнення понесених судових витрат представник позивача обґрунтовує тим, що держава Україна зареєструвала як один з видів діяльності «Діяльність у сфері права», КВЕД 69.11 і ФОП ОСОБА_3 сплачує податки по цьому виду діяльності й держава Україна приймає ці податки, а процесуальне законодавство у деяких випадках дозволяє представляти інтереси сторін особам, які мають адміністративну процесуальну дієздатність і які не є адвокатами, тому ФОП ОСОБА_3 здійснює діяльність у сфері права, в тому числі й на виконання договору № 8 від 29 вересня 2024 року, відповідно до чинного законодавства і відмова у відшкодуванні таких витрат буде порушувати принцип правової визначеності.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права (Рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 № 23-рп/2009 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень ст. 59 Конституції України» (справа про право на правову допомогу).

Прецедентна практика ЄСПЛ наголошує, що відмова відшкодувати судові витрати стороні ex post facto може свідчити про обмеження доступ до суду або втручання в право власності. Особливо, коли йдеться про позов проти держави, чиї уповноважені органи допустили порушення прав людини та спричинили матеріальні чи моральні втрати (пп.99,100 Рішення ЄСПЛ від 22.04.2021 у справі «Zustovic v. Croatia» (заява №27903/15).

У пункті 99 Рішення ЄСПЛ суд виснував, що відмова ex post facto відшкодувати власні витрати заявника в суперечках проти держави, що випливають з дій під час здійснення нею своїх публічних повноважень, також може являти собою обмеження доступу до суду та/або втручання в право власності.

У пункті 100 цього рішення зазначено, що у контексті таких спорів Суд у справі Чернюс і Рінкявічус також послався на більш загальний принцип, згідно з яким ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, повинна нести сама держава і що помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб, а відмова національних судів відшкодувати судові витрати заявників, понесені під час адміністративного судового розгляду, в якому вони домоглися скасування відповідних рішень як необґрунтованих, було порушенням їхнього права на доступ до суду і, отже, порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції, незалежно від суми цих витрат.

З урахуванням вище викладеного, висновується, що витрати, які пов`язані з судовим процесом проти держави, що випливають з дій під час здійснення нею своїх публічних повноважень, є витратами в незалежності від того чи такі витрати пов`язані з особою з надавачем послуг, яка має/або ні статус адвоката.

Відповідно до пиписів Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року N 3477-IV рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) мають юридичну силу та є обов`язковими до виконання для України, оскільки вона є державою-відповідачем за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ), Такі рішення мають пріорітет над національним законодавством, яке повинно бути приведеним у відповідність до цих рішень.

Окрім того, суд вважає, що висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, на які посилається відповідач 1, не є релевантними до спірних правовідносин, адже в цій справі вирішується інші питання ніж у наведеній постанові ВС, а саме: чи має право на відшкодування судових витрат сторона, якій надавав правничу допомогу в суді представник - фізична особа-підприємець, що здійснює «Діяльність у сфері права», КВЕД 69.11 та сплачує відповідні податки за такий вид діяльності.

Статтею 24 Конституції та 8 КАС України визначено, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Враховуючи відмінність підходів, закріплених у рішеннях ЄСПЛ та національному законодавстві відносно питань відшкодування судових витрат, в тому числі і щодо правничої допомоги, з метою дотримання принципу рівності всіх перед законом та не допущення обмеження прав на оплату судових витрат позивача, суд вважає, що у позивача є право на відшкодування судових витрат, понесених ним на оплату послуг його представника у цій справі.

Що стосується розміру судових витрат, які заявляє представник позивача, то при визначенні суми компенсації таких витрат, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а.

Представник відповідача 1 вказала, що ця справа є незначної складності (малозначна справа) та свідчить про завищення суми, виставленої позивачу до сплати ФОП ОСОБА_3 .

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Понесені позивачем судові витрат були фактичними, що підтверджується матеріалами справи.

Стосовно розміру цих витрат, то суд звертає увагу, що справа № 826/2566/15 прийнята до провадження суду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) ще 20.02.2015 року, в подальшому справа була передано для розгляду до іншого суду (Дніпропетровського окружного адміністративного суду, 17.02.2025 року) та суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження й завершив її розгляд у 01.07.2025 року, тобто провадження у справі тривало понад 10 років. Питання, які були вирішенні судом та розмір стягненого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не є малозначними для позивача.

Водночас при визначені розміру таких витрат слід враховувати і можливості Державного бюджету за умов введеного воєнного стану в Україні, через наявність першочергових та необхідних витрат заради національної безпеки та суверенітету держави. Адже в умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії.

Згідно практики ЄСПЛ держава має право обмежувати видатки в межах, що відповідають національному законодавству та принципам пропорційності, особливо в умовах економічних труднощів або криз. Такі обмеження можуть бути виправдані, якщо вони служать суспільним інтересам, для стабілізації економіки або забезпечення життєво важливих функцій держави.

Конституційний суд України у рішенні від 06.04.2022 року №1-р(11)/2022 зазначив, що співвідношення між посталеною метою та засобами її досягнення має відповідати вимогам принципу домірності, який забезпечує справедливий баланс між вимогами захисту загального інтересу та потребою забезпечити індивідуальні права особи, відповідно до якого цілі обмежень прав людини мають бути істотними, а засобт їх досягнення - обгрунтованими та мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежено.

З огляду на усе вищевикладене, на підставі досліджених матеріалів цієї справи, на те, що відповідачі є бюджетними установами та фінансується за рахунок Державного бюджету України, суд зробив висновок про те, що судові витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню та стягненню з відповідачів у розмірі 15 000,00 грн з кожного.

На підставі викладеного, керуючись статтями 132, 134, 139, 143, 252 Кодексу адміністративного судочинства, суд

Керуючись статтями 242-246, 252, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 826/2566/15 - задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві (01025, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ,) на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 15 000 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10; ) на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 15 000 грн.

У задоволенні решти вимог заяви представника ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст додаткового рішення суду складений 15.09.2025 року.

Суддя С.В. Ніколайчук