Справа № 320/55523/24
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Марич Є.В., Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року Справа № 320/55523/24

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:?

Головуючого судді Епель О.В.,?

суддів:? Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,?

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління ПФУ в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ПФУ в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення,

зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ПФУ в м. Києві (далі - Відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови зарахувати періоди роботи ОСОБА_1 з 01.10.1991 по 31.01.1992 та з 19.05.1994 по 28.08.1998, починаючи з 05.04.2020;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати періоди роботи ОСОБА_1 з 01.10.1991 по 31.01.1992 та з 19.05.1994 по 28.08.1998 та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахування зазначених періодів стажу, починаючи з 05.04.2020.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Також суд зазначив, що Відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити страховий стаж Позивача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити повністю, посилаючись на здійснення розрахунку пенсії за віком Позивача розраховано з урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2017 - 2019 роки - 7763,17 грн, а також нарахування йому доплати до пенсії з 01.07.2021 - 100 грн, з 01.03.2022 - 135 грн, з 01.03.2023 - 100 грн та з 01.03.2024 - 100 грн, які враховуються під час наступних перерахунків пенсії.

Також Апелянт зазначає, що при призначенні пенсії, при розрахунку страхового стажу, не враховано період роботи з 01.10.1991 по 31.01.1992, так як відсутня підстава для внесення запису до трудової книжки - наказу (розпорядження) керівника підприємства, дати його видачі і номера, а також з 19.05.1994 по 28.08.1998, адже відсутній код на печатці підприємства.

Разом з тим, пенсійний орган посилається на відсутність відомостей щодо сплати страхових внесків з січня 1998 по серпень 1998 року.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального права що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 05.04.2020 Позивач перебуває на обліку у Головному управлінні ПФУ в м. Києві, як отримувач пенсії за віком згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.

З листа ГУ ПФУ в м. Києві від 24.09.2024 за вих. №2600-0202-8/186216 Позивач дізнався про те, що йому не зарахований до страхового стажу, який враховується при нарахуванні та виплати пенсії, періоди роботи з 01.10.1991 по 31.01.1992, з 19.05.1994 по 28.08.1998.

Підставою не зарахування стажу вказано на те, що: відсутня підстава для внесення запису до трудової книжки - наказу (розпорядження) керівника підприємства, дати його видачі і номеру (з 01.10.1991 по 31.01.1992); відсутній код на печатці підприємства (з 19.05.1994 по 28.08.1998).

Не погоджуючись із правомірністю такого рішення Відповідача, Позивач звернувся до суду із даним позовом з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Нормативно-правове обґрунтування.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною четвертою вказаної статті Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У свою чергу, відповідно до статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно статті 62 Закону №1788-ХІІ та частини першої статті 48 Кодексу законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

У відповідності до пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що основним документом, який підтверджує стаж роботи особи та виконання нею робіт на певній посаді, є трудова книжка. Лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію, для підтвердження трудового стажу приймаються відповідні уточнюючі довідки.

Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів Апелянта, колегія суддів відзначає, що спірні періоди роботи Позивача підтверджуються відомостями з трудової книжки Позивача серії НОМЕР_1 .

Щодо доводів пенсійного органу про відсутність підстав для зарахування періоду роботи з 01.10.1991 по 31.01.1992 через відсутність вазівки на підставу для внесення запису до трудової книжки - наказу (розпорядження) керівника підприємства колегія суддів зазначає, що у графі 4 трудової книжки наявне посилання на трудовий договір від 01.10.1991, що не спростовує право Позивача на зарахування зазначеного періоду роботи до його страхового стажу.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, від 06.04.2022 у справі № 607/7638/17.

Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

В той же час, Відповідачем не подано жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання уточнюючої інформації, натомість відмовлено у зарахуванні до страхового стажу спірного періоду роботи.

Доводи пенсійного органу про відсутність підстав для зарахування періоду роботи з 19.05.1994 по 28.08.1998, оскільки відсутній код на печатці підприємства, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 16 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України (в редакції, чинній станом на дату звільнення з роботи 28.08.1998) використання ідентифікаційного коду з Державного реєстру є обов`язковим для всіх видів звітних та облікових документів, які використовуються за межами суб`єктів господарської діяльності.

Звітні та облікові документи, в яких відсутній ідентифікаційний код з Державного реєстру, вважаються недійсними, їх використання тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Пунктом 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 №118 (в редакції, чинній станом на дату звільнення з роботи 28.08.1998), якою затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, визначено, що Державним податковим інспекціям з 1 квітня 1996 р. вважати недійсними і не приймати звіти, декларації, розрахунки і платіжні доручення підприємств та організацій, а Державному митному комітетові не проводити декларування та митне оформлення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України без ідентифікаційних кодів з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та довідки про включення до нього. Просити Національний банк дати відповідні вказівки установам банків.

Таким чином, недійсними вважаються лише звітні та облікові документи, на печатці яких після 22.01.1996 відсутній ідентифікаційний код підприємства.

Пункт 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, в редакції, застосовуваній відповідачем на дату виникнення спірних правовідносин, набув чинності лише із внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2005 №499 «Про внесення змін до Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України».

Таким чином, пункт 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, в редакції (далі цитується): «Ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах», не може бути застосований до спірних правовідносин, позаяк не був чинний станом на дату звільнення з роботи.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» (в редакцій, чинній станом на дату звільнення з роботи, далі - постанова КМУ №301) трудова книжка працівника не є видом звітного та/або облікового документа суб`єкта господарювання - юридичної особи.

Відтак, дія пункту 7, 16 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №118, відповідно до якого ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах, не може бути застосований у даному випадку.

З 01 січня 2004 року набув чинності Господарський кодекс України, відповідно до ч.7 ст.58 якого на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця.

Положеннями п.4 розділу IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України було установлено, що Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов`язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Отже, фактично на час звільнення Позивача з роботи в ТОВ «Фірма КАРО ЛТД» законодавцем не ставились вимоги щодо обов`язкового зазначення ідентифікаційного коду на печатці підприємства, відтиском якої засвідчується факт звільнення працівника з роботи.

Принагідно, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що у відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача. Саме суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі, які, на підтвердження своїх доводів, Відповідачем не надано.

Окрім того, колегія суддів відзначає, що порушення роботодавцем порядку надання відомостей до системи персоніфікованого обліку не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до її страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Отже відсутність даних в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку не є підставою для позбавлення особи права на зарахування спірного періоду до пільгового стажу, а тому Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо подання уповноваженому органу достовірних відомостей про фізичних осіб, які працюють у них.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №343/659/17, на яку також посилається Апелянт.

Доводи Апелянта про нарахування Позивачу доплат з 01.07.2021 - 100 грн, з 01.03.2022 - 135 грн, з 01.03.2023 - 100 грн та з 01.03.2024 - 100 грн, які враховуються під час наступних перерахунків пенсії колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не стосуються предмету спору та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги правові висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і Апелянт не довів тих обставин, на які він посилається, а судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Головного управління ПФУ в м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому відповідно до ст. 139 КАС України, витрати на сплату судового збору перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ПФУ в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 12 вересня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев