Справа № 320/36609/25
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2025 року справа №320/36609/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі по тексту також відповідач, МОН України), в якому просить суд:

- визнати протиправним і незаконним зменшення відповідачем ОСОБА_1 розміру встановленої при призначенні надбавки за вислугу років на державній службі (у період служби на посаді головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи департаменту правового забезпечення та на посаді головного спеціаліста відділу представництва в судах та інших органах юридичного департаменту з 01.01.2024 по 28.02.2025) на 20% посадового окладу, а саме: з 50% посадового окладу до 30% посадового окладу;

- стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену за кожен місяць 2024 року, січень і лютий 2025 року надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 20% посадового окладу, встановленого згідно зі штатним розписом за зазначений період, з урахуванням індексу споживчих цін за зазначений період у розмірі 114,00%, в загальній сумі 93161,71 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.08.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

29.08.2025 на адресу суду від позивача надійшла заява про зміну позовних вимог, згідно якої позивач просить суд:

- визнати протиправним і незаконним зменшення відповідачем ОСОБА_1 розміру встановленої при призначенні надбавки за вислугу років на державній службі (у період служби на посаді головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи департаменту правового забезпечення та на посаді головного спеціаліста відділу представництва в судах та інших органах юридичного департаменту з 01.01.2024 по 20.01.2025) на 20 % посадового окладу, а саме: з 50% посадового окладу до 30% посадового окладу;

- стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену за кожен місяць 2024 року і 20 календарних дні 2025 року надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 20% посадового окладу, встановленого згідно зі штатним розписом за зазначений період, з урахуванням індексу споживчих цін за зазначений період у розмірі 112,8%, в загальній сумі 83 020,21 грн.

Подана позивачем заява розцінена судом як заява про зменшення розміру позовних вимог та ухвалою від 16.09.2025 була прийнята судом до розгляду.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що у спірному періоді перебував на посадах, віднесених до державної служби. Наказом від 17.08.2023 №250-а позивачу було встановлено надбавку за вислугу років на державній службі станом на 18.08.2023 у розмірі 50% від посадового окладу. Позивач пояснив, що наказом від 14.01.2025 №25-а він був звільнений із займаної посади з 20.01.2025, наказом від 21.01.2025 призначений на посаду головного спеціаліста відділу представництва в судах та інших органах юридичного департаменту, з якої звільнений 28.02.2025 за власним бажанням.

Позивач стверджує про протиправну виплату йому надбавки за вислугу років з 01.01.2024 у розмірі 30% замість 50% від посадового окладу, про що він дізнався після отримання розрахунку при звільненні. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом у цій справі.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що МОН України станом на 01.01.2024 було проведено класифікацію посад державної служби та приведено у відповідність до норм Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» надбавки державних службовців за вислугу років, про що видано наказ від 26.01.2024 №47-а «Про встановлення надбавки за вислугу років на державній службі працівників апарату Міністерства освіти і науки України», яким, зокрема, позивачу встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу. Крім того, з 01.01.2024 позивачу було збільшено посадовий оклад до 29186,00 грн. Оскільки після здійснення класифікації посад державної служби нарахована позивачу заробітна плата за новими умовами збільшилась, його не було повідомлено про зміну істотних умов служби як таких, що не погіршились.

Відповідач наголосив на тому, що 20.01.2025 позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи департаменту правового забезпечення та з 21.01.2025 призначено на нову посаду головного спеціаліста відділу представництва в судах та інших органах юридичного департаменту зі встановленням надбавки за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу. З означеним наказом позивач ознайомлений та зауважень від нього не надходило.

Щодо позовних вимог в частині врахування індексу споживчих цін, відповідач зазначив, що оскільки посадовий оклад позивача збільшився на суму більшу, ніж індекс інфляції, індексація йому не нараховувалась та не виплачувалась. У січні-лютому 2025 року індексація не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки січень 2025 року є «базовим» місяцем, з якого починається новий відлік індексу споживчих цін. Початкова сума індексації, що існувала у грудні 2024 року «обнуляється», а розрахунок індексації у 2025 році починається з лютого 2025 року.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено про безпідставність викладених у відзиві доводів, оскільки скорочення бюджетних асигнувань не є підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них. Оскільки станом на період виникнення спірних відносин чинною була норма Закону України «Про державну службу» щодо граничного розміру надбавки за вислугу років 50% від посадового окладу, саме вона є застосовною до такого періоду. При цьому, позивач наголошує на тому, що роз`яснення НАЗК, на які посилається відповідач, носять виключно інформаційний характер та не встановлюють правових норм як такі, що не є нормативно-правовим актом.

На думку позивача, відповідач необґрунтовано посилається на роз`яснення НАЗК щодо застосування до спірних відносин положень Закону про зміну істотних умов праці з огляду на те, що незважаючи на збільшення розміру посадового окладу позивача, розмір його надбавки за вислугу років зменшився.

Позивач наголошує на тому, що жодних змін до наказу про його призначення від 17.08.2023 №250-а, яким було встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу, не вносилося, а з наказом від 26.01.2024 №47-а, яким зменшено розмір набавки за вислугу років до 30% позивач не був ознайомлений.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Наказом МОН України від 17.08.2023 №250-а позивача з 18.08.2023 призначено на посаду головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи департаменту правового забезпечення, на період дії воєнного стану до призначення на цю посаду переможця конкурсу або до спливу дванацятимісячного строку після припинення чи скасування воєнного стану, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

Пунктом 4 означеного наказу позивачу встановлено надбавку за вислугу років на державній службі станом на 18.08.2023 у розмірі 50% від посадового окладу як такому, який має стаж державної служби 22 роки 5 місяців 3 дні.

Наказом МОН України від 14.01.2025 №25-а позивача звільнено 20.01.2025 за угодою сторін з посади головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи департаменту правового забезпечення.

Наказом МОН України від 14.01.2025 №26-а позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу представництва в судах та інших органах юридичного департаменту з 21.01.2025. Пунктом 3 означеного наказу позивачу встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу.

Наказом МОН України від 07.02.2025 №76-а позивача звільнено із займаної посади з 28.02.2025 за власним бажанням.

Листом МОН України від 21.07.2025 №16/1992-25 за результатами розгляду звернення позивача повідомлено, що питання оплати праці у 2024-2025 роках регулюються законами України «Про Державний бюджет на 2024 рік», та «Про Державний бюджет на 2025 рік», якими встановлено максимальний розмір надбавки за вислугу років 30% від посадового окладу.

Не погоджуючись з правомірністю зменшення відповідачем розміру надбавки за вислугу років з 50 до 30% за 2024 рік та за 20 календарних днів 2025 року, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі по тексту також - Закон №889, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону №889 державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №889 у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі

Відповідно до частин першої-четвертої статті 5 Закону №889 правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону №889 держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Частиною другою статті 50 Закону №889 встановлено, що заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).

Згідно з частиною четвертою статті 50 Закону №889 джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини п`ятої статті 50 Закону №889 скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них.

Згідно з частиною першою статті 46 Закону №889 стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Частиною першою статті 52 Закону №889 (дію якої першої статті 52 зупинено на 2025 рік в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад, згідно із Законом № 4059-IX від 19.11.2024 «Про Державний бюджет України на 2025 рік») передбачено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Отже, Законом №889 гарантоване право державних службовців на надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Пунктом 10 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 09.11.2023 №3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (далі по тексту також Закон №3460-ІХ) установлено, що у 2024 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, крім державних органів, зазначених у пунктах 20-22 цього розділу.

Згідно з пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460-IX у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.

Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

Норми Закону №889 щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Суд зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку із встановленням позивачу у 2024 та з 01 по 20 січня 2025 року надбавки за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, що обчислена з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460, положення якого не узгоджуються зі змістом частини першої статті 52 Закону №889, на підставі якої вказана надбавка позивачу нараховувалася та виплачувалася до 01.01.2024 у розмірі 50% від розміру посадового окладу.

Так, положеннями статті 52 Закону №889 визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Саме на підставі означеного положення наказом МОН України від 17.08.2023 №250-а позивачу встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 50% від розміру посадового окладу.

01 січня 2024 року набрав чинності Закон №3460, пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення» якого визначено, що в 2024 році надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, а норми Закону №889 щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить Закону №3460.

Враховуючи означену правову норму, відповідач наказом від 26.01.2024 «Про встановлення надбавки за вислугу років на державній службі працівників апарату Міністерства освіти і науки України» у 2024 році встановив надбавку за вислугу років на державній службі станом на 01.01.2024, зокрема і позивачу у розмірі 30% від посадового окладу. Відомостей про ознайомлення позивача зі змістом означеного наказу матеріали справи не містять.

Судом установлено, що введені Законом №3460-IX з 01.01.2024 особливості обчислення надбавки за вислугу років є частиною реформи оплати праці державних службовців.

Ключові аспекти цієї реформи сформульовано в Концепції реформування системи оплати праці державних службовців, затвердженій розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.05.2020 №622-р (далі по тексту також - Концепція), що є частиною Стратегії реформування державного управління України на період до 2021 року, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №474 (далі по тексту також - Стратегія).

Стратегією було визначено пріоритетність завдань з реалізації положень Закону №889 стосовно реформування системи оплати праці державних службовців, зокрема підвищення прозорості, передбачуваності та справедливості заробітної плати, посилення ролі сталої частки (посадового окладу) в структурі заробітної плати державних службовців.

Реалізація Концепції передбачала зміну системи та підходів до регулювання оплати праці у сфері державної служби, що спрямована на, зокрема:

- запровадження системи оплати праці державних службовців на основі класифікації посад державної служби - установлення посадових окладів на посадах державної служби на основі їх цінності, що позбавить необхідності додаткового поділу державних органів на рівні та встановлення додаткових коригуючих коефіцієнтів для державних органів або за функціональним напрямом діяльності на посаді;

- закріплення посадового окладу як ключового (найвагомішого) елемента в структурі заробітної плати державного службовця при тому, що частка фіксованих виплат становить не менш як 70 відсотків, а інших (змінних) виплат не більш як 30 відсотків.

Відповідно до Концепції, шляхами її реалізації є, зокрема, зміни щодо подальшого посилення ролі посадового окладу внаслідок оптимізації структури заробітної плати державного службовця, а саме: зменшення максимальної надбавки за вислугу років до 30 відсотків (за умови підвищення посадових окладів) або врахування «ефективної вислуги» як кроків у запровадженій системі грейдів.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.07.2021 №831-р «Деякі питання реформування державного управління України» затверджено Стратегію реформування державного управління України на 2022-2025 роки, відповідно до якої підвищення престижу держави та її конкурентоспроможності як роботодавця, створення можливості залучати та утримувати на державній службі найбільш кваліфікованих фахівців зумовлює необхідність проведення реформи системи оплати праці державних службовців, яка передбачатиме, зокрема підвищення прозорості, передбачуваності та справедливості заробітної плати, посилення ролі сталої частини та обмеження варіативної частини (частини, яка може змінюватися за рішенням керівника) в структурі заробітної плати на індивідуальному рівні та фонду заробітної плати кожного державного органу (частка сталої частини заробітної плати повинна становити не менш як 70 відсотків, а варіативної частини - не більш як 30 відсотків), зменшення та усунення розриву в оплаті праці державних службовців. Зменшення частки премій сприятиме запобіганню встановленню керівником розміру заробітної плати на власний розсуд, а також зниженню ризику політизації державних службовців;

Черговим (проміжним) етапом реалізації вказаної реформи стало прийняття Кабінетом Міністрів України:

1) постанови від 23.10.2023 №1109 «Про підготовку до запровадження умов оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році», якою затверджено Каталог типових посад державної служби і критерії віднесення до таких посад, та Алгоритм проведення класифікації посад державної служби в умовах воєнного стану;

2) постанови від 29.12.2023 №1409 «Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році», якою затверджено Схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням сімей і рівнів посад, юрисдикції та типів державних органів у 2024 році, а також Перелік типових посад державної служби в межах рівнів посад, і, зрештою;

3) ухвалення законодавцем Закону №3460, «Перехідні положення» якого визначили структуру заробітної плати державного службовця та порядок обчислення й виплати її елементів, зокрема згаданих особливостей обчислення розміру надбавки за вислугу років.

Реформування системи публічного управління в Україні здійснюється з урахуванням європейських стандартів належного адміністрування. Так, з метою реалізації програми Європейського Союзу «Ukraine Facility Plan», запровадженої Регламентом Європейського Парламенту та Ради ЄС від 29.02.2024 №2024/792, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18.03.2024 № 244-р схвалено План України, відповідно до якого в межах Компоненту І передбачено «Реформу оплати праці державних службовців». Ухвалене в межах реформи законодавство повинно забезпечити: впровадження оплати праці на основі класифікації посад за функціональним спрямуванням; чітке розподілення заробітної плати на фіксовану (або гарантовану) частину (не менше 70 відсотків) і варіативну (стимулюючу) частину (не більше 30 відсотків); зниження надбавки за вислугу років з 50 відсотків до 30 відсотків (розділ І «Реформа державного управління» Секції 2).

Отже, зміни в підходах до оплати праці державних службовців, елементом яких є зменшення надбавки за вислугу років до 2 відсотків за кожен рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, обумовлені реалізацією євроінтеграційних вимог щодо вступу України до Європейського Союзу, зокрема виконанням програми Європейського Союзу «Ukraine Facility Plan», й не пов`язані з необхідністю збалансування Державного бюджету України, зокрема у зв`язку з уведенням воєнного стану.

Сторонами у справі не заперечується, що результатом упровадження вказаної реформи стало зростання посадових окладів державних службовців у порівнянні з 2023 роком.

Таким чином, внаслідок реформи оплати праці державних службовців їхні посадові оклади, які є основою для нарахування інших надбавок та стимулюючих виплат, зокрема й надбавки за вислугу років, збільшилися.

Водночас, запроваджуючи реформу оплати праці державних службовців шляхом вміщення основних положень про неї до Закону №3460, змін до Закону №889, який є базовим у регулюванні відносин, пов`язаних з проходженням державної служби, зокрема й оплати праці, законодавець не вніс. Стаття 52 Закону №889, яка передбачала іншу формулу розрахунку надбавки за вислугу років (3 відсотки за кожен рік, але не більше 50 відсотків), залишилася чинною.

Вирішуючи питання щодо частині того, яка норма повинна застосовуватися до відносин нарахування надбавки за вислугу років державним службовцям з 01.01.2024, суд зазначає, що питання правових наслідків ревізії Законами про Державний бюджет України соціально-економічних прав осіб, установлених в інших Законах України (без унесення до них відповідних змін), неодноразово було предметом оцінки Конституційного Суду України.

У Рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України зазначив, що закон про Державний бюджет України як правовий акт, який чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України.

Метою і особливістю Закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, під час прийняття Закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України). Оскільки предмет Закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

У Рішенні від 22.05.2008 №10-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України у статті 92 визначила сфери, зокрема бюджетну, які мають врегульовуватися виключно законом. Закон про Держбюджет є основним фінансовим документом держави. Через своє спеціальне призначення цей закон не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя. Конституція України не надає Закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що Законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і, як наслідок, - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

У Рішенні від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци 2, 3 підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі № 1-37/2008).

Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.

У Рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна Законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання не допускається.

Отже, спосіб, у який законодавець реалізував реформу оплати праці державних службовців, утворив протиріччя у законодавстві (унаслідок існування двох законів, які по-різному регулюють одні й ті самі відносини) і призвів до фактичного обмеження передбаченого в Законі №889-VIII розміру надбавки за вислугу років державним службовцям, що, виходячи з указаних рішень Конституційного суду України, суперечить Конституції України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України (Другий Сенат) від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020 особливу роль у системі інституційного забезпечення «верховенства права» (правовладдя) відведено судовій владі загалом, а зокрема - конституційному й адміністративному видам судочинства. Саме ці два види судочинства покликані забезпечувати узгоджений характер усієї юридичної системи в умовах співіснування суперечливих норм, завдяки чому досягається дієвість верховенства права (правовладдя), тобто його ефективність. Принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori); «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali); «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Досліджуючи спірні правовідносини, суд зазначає, що Закон про Державний бюджет України це закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду, тобто є загальним законом (lех generalis). Відповідно до статті 150 Закону № 1402-VIII оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих судів регулюються нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених Законом № 1402. Законом, що визначає правовий статус державного службовця та регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, є Закон № 889-VIII (lex specialis).

Таким чином, у спірних правовідносинах Закон №889-VIII, хоча і був прийнятий раніше за Закон №3460-IX, є спеціальним законом.

Сформульовані Конституційним Судом України загальноправові принципи подолання колізій між нормативно-правовими актами однакової юридичної сили закріплено і в Законі України «Про правотворчу діяльність» від 24.08.2023 №3354-IX, який набрав чинності 20.09.2023, але буде введено в дію через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, статтею 66 якого передбачено, що у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами рівної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають:

1) норми, що містяться в нормативно-правових актах спеціального законодавства України (крім випадку, визначеного частиною другою цієї статті);

2) норми, що містяться у нормативно-правових актах, що вступили в дію пізніше.

Ураховуючи, що після 01.01.2024 норми спеціального Закону №889 не зазнали змін в частині порядку обчислення надбавки за вислугу років, а Закон №3460, виходячи з його мети, не може зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин, нарахування державним службовцям у 2024 році надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог статті 52 Закону №889 - на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Суд наголошує, що Закон №3460 як Закон про Державний бюджет України, не може зупиняти дію спеціального закону - Закону №889 та/або будь-яким чином змінювати визначене у Законі №889 правове регулювання відносин, пов`язаних із виплатою надбавки за вислугу років, у зв`язку з чим з 01.01.2024 вказана надбавка має виплачуватися з урахуванням вимог статті 52 Закону №889 - на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що стаж державної служби позивача становив понад 22 роки станом на 01.01.2024.

Виходячи з передбаченого у статті 52 Закону №889 порядку нарахування надбавки за вислугу років її місячний розмір у спірному періоді мав становити 50 відсотків посадового окладу.

Водночас, зменшення відповідачем розміру надбавки за вислугу років з 50 до 30 відсотків від посадового окладу.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини другої статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд також враховує встановлений статтею 3 Конституції України, статтею 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

З огляду на вищевикладене, в спірних правовідносинах до застосування підлягає норма спеціального нормативно-правового акта Закону №889, а не Закону №3460, яким звужується обсяг прав та гарантій державних службовців, визначених чинним законодавством.

Враховуючи означені обставини, суд дійшов висновку про наявність у діях відповідача щодо зменшення з 01.01.2024 відсоткового розміру надбавки за вислугу років з 50 до 30 відсотків від посадового окладу ознак протиправності, що має наслідком задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо зменшення позивачу встановленої при призначенні на посаду, віднесену до державної служби, надбавки за вислугу років з 01.01.2024 по 20.01.2025 з 50 до 30 відсотків посадового окладу.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на роз`яснення НАДС, інших міністерств та центральних органів виконавчої влади щодо розрахунку заробітної плати з огляду та те, що вони мають лише інформаційний характер і не встановлюють правових норм, а тому не можуть покладатися в основу видання наказів щодо встановлення складових заробітної плати державних службовців.

Враховуючи протиправні дії відповідача щодо зменшення позивачу розміру надбавки за вислугу років, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги похідного характеру шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу надбавки за вислугу років державної служби з 01.01.2024 по 20.01.2025 відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» на рівні 50 відсотків посадового окладу, що не є втручанням у дискреційні повноваження останнього з огляду на таке.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

При цьому належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу надбавки за вислугу років державної служби, а не стягнення їх з відповідача, враховуючи, що означена недоплата надбавки за вислугу років не була нарахована позивачу МОН України, а стягненню певної суми грошових коштів мають передувати дії по їх нарахуванню.

Також суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині необхідності врахування при стягненні з відповідача на користь позивача невиплачених сум індексу споживчих цін за зазначений період у розмірі 112,8%, з огляду на їх передчасність, оскільки відповідачем ще не ухвалено рішення про здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років державної служби з 01.01.2024 по 20.01.2025 відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» на рівні 50 відсотків посадового окладу на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у означеній частині будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити, як передчасної.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Суд звертає увагу на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 9901/67/20 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 93218001) та Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі №540/2321/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 91414456).

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 17.07.2025 №0.0..1.

Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень МОН України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо зменшення ОСОБА_1 встановленої при призначенні на посаду, віднесену до державної служби, надбавки за вислугу років з 01.01.2024 по 20.01.2025 з 50 до 30 відсотків посадового окладу.

3. Зобов`язати Міністерство освіти і науки України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років державної служби з 01.01.2024 по 20.01.2025 відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» на рівні 50 відсотків посадового окладу.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Міністерства освіти і науки України (ідентифікаційний код 38621185, місцезнаходження: 01135, м. Київ, просп. Берестейський, 10).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.