Справа № 620/220/25
Суддя: Ольга ТКАЧЕНКО
Дата ухвалення: 2025-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року Чернігів Справа № 620/220/25

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Ткаченко О.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

визнати протиправною відмову відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби, викладеної у листі №4293 від 16.11.2024;

зобов`язати відповідача звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходить службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану. Його мати є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує стороннього догляду, сестра також є особою з інвалідністю ІІ групи та не може здійснювати догляд за матір`ю, оскільки сама потребує стороннього догляду. Оскільки відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» це є підставою для звільнення його з військової служби, тому звернувся з відповідним рапортом до відповідача, додавши усі документи на підтвердження, обставин зазначених у рапорті, проте відповідач відмовив у звільненні. Вважає таке рішення відповідача протиправним, прийнятим з порушенням норм законодавства.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 позовну заяву через невідповідність вимогам процесуального законодавства залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 13.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У встановлений судом строк відповідач надав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначив про безпідставність позовних вимог, оскільки подані позивачем разом з рапортом про звільнення документи не є достатніми для прийняття рішення про звільнення його з військової служби за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану, а саме відсутні акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за матір`ю, висновок МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді. Дії військової частини щодо відмови у задоволенні рапорту про звільнення є правомірними.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частина НОМЕР_1 , що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 23).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 31.10.2024 серії 12 ААД №041849 ОСОБА_2 встановлена ІІ група інвалідності за загальним захворюванням безстроково (а.с. 29).

Нотаріально засвідченою заявою від 08.10.2024 №1118 ОСОБА_2 підтверджує, що із числа військовозобов`язаних членів її сім`ї першого ступеня споріднення для свого утримання (догляду) обирає ОСОБА_1 , який доводиться їй сином (а.с. 32).

Донька ОСОБА_2 ОСОБА_3 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 26.09.2024 серії 12 ААД №041563 є особою з інвалідністю по опорно-руховому апарату за загальним захворюванням безстроково (а.с. 41).

12.11.2024 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи. До рапорту додано нотаріально засвідчені копії: паспорта та ідентифікаційного номера ОСОБА_1 , свідоцтва про народження ОСОБА_1 , паспорта та ідентифікаційного номера ОСОБА_2 , пенсійного посвідчення ОСОБА_2 , витягу із акта огляду у МСЕК до довідки Сер.АБВ №060515, свідоцтва про народження ОСОБА_4 , довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААД №041563, свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3 від 27.07.2007, довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААД №041849, свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 від 06.01.1977, свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_5 від 19.07.2018, паспорта та ідентифікаційного номера ОСОБА_3 , нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 , що підтверджує відповідач у наданому відзиві на позовну заяву.

Листом від 16.11.2024 №4293 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про відсутність підстав для задоволення рапорту. Зазначивши, що у разі надходження документів, що підтверджують відсутність членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за матір`ю позивача, або якщо такі самі потребують догляду, та висновок закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді матері позивача, питання щодо звільнення буде розглянуто повторно з дотриманням вимог чинного законодавства (а.с. 4345).

Вважаючи відмову відповідача у звільненні з військової служби протиправною позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Як вже встановлено судом ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .

У той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи, зважаючи на те, що його сестра ОСОБА_3 є також особою з інвалідністю ІІ групи і не може здійснювати догляд за матір`ю, оскільки сама потребує допомоги, яку їй надає її чоловік.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Своєю чергою абзацом 13 пунктом 3 частини 12 статті 26 Закону України №2232-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на 12.11.2024), передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану, необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, однією з підстав для звільнення військовослужбовця (як такого, що висловив своє небажання продовжувати проходження військової служби) з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини є необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Суд зауважує, що для звільнення з військової служби саме за такою сімейною обставиною військовослужбовець має довести такі факти:

- наявність в одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) статусу особи з інвалідністю І чи ІІ групи;

- необхідність здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І чи ІІ групи;

- відсутність в особи з інвалідністю І чи ІІ групи інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею (тобто, інші особи, крім військовослужбовця, які можуть здійснювати постійний догляд особи з інвалідністю І чи ІІ групи, відсутні), або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Лише за умови підтвердження таких взаємопов`язаних між собою обставин військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Згідно із частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, зі змінами та доповненнями (далі - Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац 4 пункту 241 Положення №1153/2008).

На підставі статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано перелік підстав для дострокового звільнення військовослужбовців з військової служби, зокрема у зв`язку із загибеллю їх близьких родичів, зокрема батька, під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану. Разом з тим, законодавець передбачив механізм реалізації відповідного права шляхом подання військовослужбовцем рапорту на звільнення зі служби з відповідних підстав.

Як вже встановлено судом, позивачем до рапорту про звільнення на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ надано документи на підтвердження наявності підстав для звільнення. Зокрема, копію довідки до акта огляду МСЕК 12 ААГ №041849 від 31.10.2024, відповідно до якої його матері ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності по загальному захворюванню безстроково. Крім цього, позивач подав копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 (батька позивача) серії НОМЕР_5 від 19.07.2018 та копію довідки до акта огляду МСЕК від 26.09.2024 серії 12 ААД №041563, якою підтверджується що ОСОБА_3 (сестрі позивача) встановлена друга група інвалідності по опорно-руховому апарату, їй протипоказана важка фізична праця

Підставами для відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення відповідач вказує не надання висновку закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді матері позивача та документів, що підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за матір`ю позивача або якщо такі самі потребують постійного догляду.

Надаючи оцінку доводам відповідача, якими він обґрунтовує відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби, суд зазначає таке.

Верховний Суд у своїх постановах від 11.04.2023 по справі №420/16689/23 та від 21.02.2024 по справі №120/1909/23 звертав увагу на недосконалість та неузгодженість термінів та понять в нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.

Так, аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачених Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим Кабінетом Міністрів України від 03.12.2009 №1317, Верховний Суд дійшов висновку про те, що така комісія визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності. Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, Верховний Суд вказав, що такі повноваження можуть бути віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати висновки, зокрема, про наявність когнітивних порушень у громадян, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о) з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг.

З урахуванням наведеного суд вважає, що необхідність здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, повинна бути підтверджена на вибір заявника (військовослужбовця) відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Як зазначалось судом вище, для звільнення військовослужбовця з військової служби саме на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ підлягає доведенню, зокрема, факт необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи.

Суд зауважує, що сама по собі наявність в особи інвалідності ІІ групи не є підставою для здійснення постійного догляду за нею, тобто така особа може самостійно себе обслуговувати.

Зазначене кореспондується з пунктом 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), відповідно до якого підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

Відповідно, факт необхідності у здійсненні постійного догляду має бути взаємопов`язаний з фактом наявності в особи інвалідності ІІ групи. Лише за умови підтвердження таких взаємопов`язаних між собою фактів, а також за умови доведення військовослужбовцем відсутності в одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо такі члени сім`ї самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, то він підлягає звільненню з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Між тим, надана позивачем до рапорту про звільнення з військової служби довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №041849 від 31.10.2024 не містить рекомендацій щодо необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю позивача ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, із зазначенням про систематичність чи іншу періодичність такого догляду.

Так, сама довідка до акта огляду МСЕК від 26.09.2024 серії 12 ААД №041563 стосовно встановлення ІІ групи інвалідності ОСОБА_3 (сестрі позивача), не підтверджує того, що остання потребує постійного догляду та не може здійснювати догляд за матір`ю.

Будь-яких інших документів, які б підтверджували необхідність здійснення постійного догляду позивач не надав.

Відповідно до частини 1 статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно зі статтею 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

З аналізу наведених норм Сімейного кодексу України та Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» донька та син мають рівні обов`язки по догляду за батьками похилого віку, а також у разі їх непрацездатності.

Оскільки позивачем не доведено факту необхідності здійснення постійного догляду за своєю матір`ю ОСОБА_2 (не надано відповідного медичного висновку медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я), та не підтверджено, що рідна сестра позивача сама потребує постійного догляду та не може здійснювати догляд за матір`ю, суд доходить висновку, що позивач при зверненні до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби не надав відповідачу усіх необхідних доказів на підтвердження існування підстав для звільнення, визначених абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

За таких обставин, у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби з підстав визначених абзацом 13 пунктом 3 частини 12 статті 26 Закону України №2232-ХІІ з зв`язку з необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

З огляду на викладене у своїй сукупності, суд доходить висновку про правомірність відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби. У даних спірних відносинах військова частина НОМЕР_1 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас суд зазначає, що позивач за наявності у нього інших документів, окрім тих, які були додані до рапорту, зареєстрованого у військовій частині НОМЕР_1 від 12.11.2024 за вх.№2722, не позбавлений права звернення до військової частини з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно із частинами 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із частинами 13 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідачем доведено, що у спірних відносинах він діяв обґрунтовано та правомірно. Тому відсутні підстави для задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 139, 241246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Повне рішення суду складено 11 вересня 2025 року.

Суддя Ольга ТКАЧЕНКО