Справа № 420/3237/25
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3237/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України №166-24 від 26.11.2024, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина російської федерації НОМЕР_1 , РНОКПП в Україні НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яке потребує додаткового захисту від №134 від 05.12.2024, яке отримано позивачем 23.12.2024 засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 , відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пп. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, а саме у зв`язку з наступним:

подана позивачем історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

отримана від позивача інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Позивач не погоджується із таким рішенням огляду на наступне. Розгляд заяви позивача відповідач мав проводити з урахуванням попередніх висновків суду у справі №420/27442/23:

«… Як встановлено з матеріалів справи, причиною виїзду позивача з рф стало його переслідування спецслужбами та правоохоронними органами за участь в діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), яка у рф визнана терористичною і діяльність якої на території цієї держави заборонена.

За результатами повторного розгляду особової справи позивача, проведених з ними співбесід, відповідачем, складено висновок про те, що в обставинах справи громадянина рф ОСОБА_1 відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 cт. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказані висновки мотивовані тим, що діяльність членів політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засуджується не лише правоохоронними органами рф, а й Європейським судом з прав людини, який визнав діяльність цієї організації несумісною з принципами демократичного суспільства. Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Водночас, ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій…

… Суд апеляційної інстанції також враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в рф.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в рф, які узгоджуються з доводами позивача, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обгрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до рф…

… Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в рф, які узгоджуються з доводами позивача, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обгрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до рф.

Умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу осіб, які потребують додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судом першої інстанції не встановлено…

… Наведені відмови не відповідають міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачами дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.

Звертаючись до обставин цієї справи, з огляду на матеріали особової справи позивача, причиною його виїзду з країни громадянської належності спито кримінальне переслідування на території російської федерації за кваліфікацією ч.1 ст.282.2 КК рф (організація діяльності екстремістської організації), через його участь в забороненій на території рф партії Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі. Вказана партія у російській федерації визнана терористичною. У зв 'язку з цим за місцем проживання позивача у рф проходив обшук.

Вироком суду рф від 22.04.2014 встановлено, що позивач є членом політичної партії "Хізб ут-Тахрір аль-ісламі". Також з огляду на зміст вироку, вдома у позивача проходив обшук, під час якого були вилучені, приєднані до матеріалів кримінальної справи література, журнали та інші речові докази, які містять в собі ключові висловлювання Хізб ут-Тахрір аль Ісламі, позивач затримувався правоохоронними органами та перебував у місцях позбавлення волі. Також з огляду на публікації, які містяться в матеріалах справи, позивача затримували співробітники правоохоронних органів російської федерації, застосовували до нього грубу фізичну силу.

Таким чином, спростовуються твердження відповідача про те, що позивач ніколи не перебував у складі ісламських релігійних груп, по відношенню до позивача не встановлено елементів переслідувань, утисків, він не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, порушення прав позивача не спостерігається.

Крім того, відповідно до вироку Приволжського окружного воєнного суду рф м. Самара від 27.2019 соратник позивача, член організації Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі, з яким позивач був визнаний винним вироком суду від 22.04.2014 в організації діяльності екстремістської організації, ОСОБА_2 , знаходиться в ув`язненні з ідеологічних причин. Також є загальновизнаними обставини щодо численних активних переслідувань на території рф осіб у справах релігійної організації Хізб ут-Тахрір аль-ісламі, їх засуджень до довготривалих ув`язнень. Враховуючи всі ці обставини у їх сукупності, суд вважає, що у позивача є обґрунтовані побоювання, що у разі продовження членства позивача в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі йому на території рф реально загрожує застосування неналежного поводження, а у випадку прийняття активної участі у діяльності партії існує небезпека арешту.

Оскільки загальна ситуація з правами людини в рф після залишення її позивачем не покращилася, апеляційний суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до країни походження.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в рф…».

Натомість, відповідач даних висновків суду не врахував, і знову необгрунтовано відмовив позивачу у визнанні його біженцем, попри те, що з початком повномасштабної збройної агресії рф проти України повернення у країну громадянства взагалі не вбачається можливим, оскільки тривале проживання в Україні із сім`єю є додатковим аргументом для спеціальних служб рф застосувати до позивача незаконні заходи у тому числі кримінального примусу.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 04.02.2025 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (відповідно до ст. 262 КАСУ) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

19.02.2025 за вхід.№ЕС/15295/25 надійшло клопотання представника відповідача про залучення матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

20.02.2025 року за вхід.№16052/25 надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог через їх очевидну необгрунтованість.

Звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач стверджував, що сповідує традиційний іслам, не належить до будь яких релігійних сект, відгалужень або осередків, що підтверджується ним самостійно. При цьому, позивач стверджував, що колись він знайомився з радикально-релігійною літературою, але не поділяє погляди «вахабитів», «салафітів», «Хізб ут-Тахрір» чи інших течій.

При цьому, зі слів позивача, він ніколи не проводив пропаганду, не поширював релігійну літературу, окрім дозволеної, людям розповідав виключно про загальні положення Корану та Ісламу, а також про погані звички і негативний вплив алкоголю та наркотиків на організм людини, відвідував звичайну мечеть, вивчав лише дозволену літературу, яку брав у мечеті (співбесіда від 21.09.2022, арк. 8, 11, 12; співбесіда від 27.09.2022, арк. 2, 5, 6; співбесіда від 01.11.2022, арк. 2, 3, 4; співбесіда від 12.01.2022, арк. 2, 4, 11, 12, 17).

За результатами розгляду заяви ДМС прийняла рішення від 28.03.2023 №37-23 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач оскаржив його в суді.

Саме під час розгляду справи в суді, позивачем вперше повідомлено про власну належність в лавах організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та ризики переслідування через членство в зазначеній організації.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 року по справі № 420/27442/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС від 28.03.2023 №37-23, зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.09.2022.

На виконання вищезазначеного рішення суду, ДМС прийняла рішення від 22.07.2024 №05-24 про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В рамках відповідної процедури проведені опитування позивача від 13.08.2024, від 29.08.2024 та від 25.09.2024, опрацьовано актуальне ІКІІ та висновки суду.

Одеським окружним адміністративним судом у рішенні від 22.04.2024 по справі №420/27442/23 акцентується увага на неповному здійсненні органами ДМС перевірки усіх обставин справи заявника через відсутність ряду документів на момент розгляду його заяви, а саме:

факту перебування позивача у складі ісламських релігійних груп, застосування по відношенню до нього елементів переслідувань, утисків, притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності та порушення його прав;

побоювання заявника щодо застосування неналежного поводження у разі продовження його членства в організації Хізб ут-Тахрір, небезпеку його арешту у випадку прийняття активної участі ним у діяльності партії;

не вчинено дій щодо встановлення обставин засудження позивача, отримання ним тілесних ушкоджень.

Під час процедури повторного розгляду заяви ОСОБА_1 було долучено до матеріалів ОС матеріали ІКП, копія вироку по м. Сібай Республіки Башкортостан від 22.04.2014, копії судових повісток, копія постанови суду по м. Сібай Республіки Башкортостан від 14.04.2014, копія апеляційної постанови Сібайського міського суду Республіки Башкортостан від 29.05.2014, копія постанови суду по м. Сібай Республіки Башкортостан від 16.04.2014, копія рішення про відмову в перегинанні державного кордону України від 28.02.2015, копія довідки щодо членства в партії «Хізб ут-Тахрір» від 01.09.2024.

Будь-яких інших додаткових документальних доказів не надано, нових обставин не виявлено.

За результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що історія його переслідування є необгрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, наступні елементи вказують на необгрунтованість клопотання особи в контексті набута міжнародного захисту в Україні, а саме:

а) Належність позивача до партії «Хізб ут-Тахрір»

За матеріалами особової справи, з урахуванням висновків суду, встановлено, що заявник є мусульманином з народження, до 2011 року сповідував традиційний Іслам, після почав дотримуватися заповітів у інтерпретації ідеології «Хізб ут-Тахрір», займався вербуванням нових членів структури в рф, станом на теперішній час вважає себе дійсним членом вказаної організації (арк. 3-4 співбесіди від 13.08.2024).

Даний елемент неможливо було проаналізувати під час попереднього розгляду заяви так як шукач захисту приховував обставину власної причетності до забороненій на території рф партії «Хізб ут-Тахрір», не надавав жодних документальних доказів стосовно даної обставини. Крім того, заявник не зміг вказати вагомих причин: ненадання ним правдивої інформації та документальних доказів під час попереднього розгляду заяви (арк. 3 співбесіди від 13.08.2024; арк. 2, 5 співбесіди від 25.09.2024).

Відтак, вироком суду рф від 22.04.2014, копію якого було долучено заявником до матеріалів особової справи під час повторного розгляду заяви, встановлено, він є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір».

Водночас, 02.09.2024 позивачем було долучено до особової справи копію довідки з інформаційного офісу ХІТ в Україні, датовану 01.09.2024 №1446/2, яка зазначає, що ОСОБА_1 був прийнятий в Хізб ут-Тахрір в 2011 році російським відділенням організації у м. Сібай, Башкортостан, рф та на даний час приписаний до українського відділення «Хізб ут-Тахрір».

У той же час, шукач захисту відзначив, що при вступі до партії «Хізб ут-Тахрір» він проходив навчання, був ознайомлений з методами рішення будь-яких мусульман у всьому світі, склав присягу, відповідно до якої після прийняття до лав партії, шукач захисту мав залишатися повністю відданим ідеалам зазначеної партії (арк. 4 співбесіди від 13.08.2024). Зазначений зміст присяги, яка надається майбутніми членами партії «Хізб ут-Тахрір», в цілому, відповідає інформації, що наявна у вільному доступі з приводу зазначеного питання (повний текст у додатку №1 до висновку).

В цілому, правдоподібною виглядає інформація стосовно характеру діяльності, що здійснювалась позивачем в якості члена партії «Хізб ут-Тахрір». Так, в ході опитування, шукач захисту зазначає, що в якості члена партії «Хізб ут-Тахрір» він агітував людей до прийняття ісламу, роз`яснював основи створення ісламу, розповідав про переваги ісламського віросповідання тощо (арк. 4 співбесіди від 13.08.2024). В цілому, зазначене заявником, збігається з офіційною позицією партії стосовно діяльності, яка виконується її представниками (повний тексту додатку № 2 до висновку).

В цілому, можливо визначити, що шукач захисту надав загальну інформацію стосовно засад діяльності партії «Хізб ут-Тахрір».

Висновок: проаналізований елемент приймається враховуючи надані документи, пояснення позивача стосовно членства в організації «Хізб ут-Тахрір» та аналіз наявної у відкритому доступі ІКП.

б) Переслідування заявника через належність до «Хізб ут-Тахрір»

Ключовим та істотним елементом неможливості повернення до рф позивач вважає належність до організації «Хізб ут-Тахрір», діяльність якої є офіційно забороненою у вказаній країні.

Відповідно до висновків Одеського окружного адміністративного суду, викладеними в рішенні від 22.04.2024 по справі №420/27442/23 у позивача є обґрунтовані побоювання, що у разі продовження його членства в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» йому на території рф реально загрожує застосування неналежного поводження, а у випадку прийняття активної участі у діяльності партії існує небезпека арешту (арк. 9 рішення). Також у даному судовому рішенні зазначено, що територіальним підрозділом не вчинено дій щодо обставин засудження заявника (арк. 10 рішення).

В ході опитування позивач надав деталізовані пояснення щодо вступу та подальшої діяльності в організації, володів інформацією про заборону структури та про законне переслідування з боку держави, що особисто вважає незаконним.

В рішенні ООАС зазначено також про наявність таких документів як копія вироку Приволжського окружного суду у м. Самара, рф від 27.03.2019 та довідки про відбуття покарання заявника, проте під час повторного розгляду заяви ним такі документи надані не були.

Зі слів шукача захисту, у 2012 році стосовно нього була порушена одна кримінальна справа за статтею 282 КК рф, розгляд якої було припинено у зв`язку із спливом терміну давності (арк. 9 співбесіди від 25.09.2024).

За аналізом матеріалів особової справи, після припинення відносно позивача кримінальної справи, він приблизно протягом року проживав на території росії, не зазнаючи при цьому жодних обмежень в доступі до загальних благ, комунікацій та всіх необхідних ресурсів. Він міг вільно переміщуватися територією рф (арк. 4, 5 співбесіди від 25.09.2024). Повідомлені проблеми щодо неможливості користуватись банківськими послугами видаються досить сумнівними, не підтверджені жодним чином, не повідомлялись як про такі до того, як було поставлено чітке запитання щодо заблокованих чи арештованих рахунків (арк. 4 співбесіди від 25.09.2024). Так, шукач захисту підтвердив, що після спливу терміну давності розгляду кримінальної справи кримінальне переслідування щодо нього більше не відбувалось, твердження щодо пошуку його адреси проживання, надання показань проти нього якимись свідками у такий період не підтверджені жодним чином (арк. 5 співбесіди від 25.09.2024 року).

Також, безперешкодне оформлення двох паспортних документів через дипломатичну установу рф на території України в 2015 та 2019 роках свідчить про відсутність переслідування та розшуку особи державними інституціями.

Отже, позивач мав безперешкодний доступ до будь-яких адміністративних послуг, що надаються державою. За матеріалами особової справи, проведеного аналізу тверджень позивача відсутня інформація, у відповідності до якої шукачу захисту було б необгрунтовано відмовлено у наданні передбачених державних послуг, на що, зокрема, вказує обставина оформлення двох паспортних документів громадянина російської федерації.

Крім того, позивач раніше був документований посвідками на тимчасове проживання в Україні, що оформлювались по лінії волонтерської діяльності, в ЄІАС УМП виявлені листи підтримки громадських організацій: «Культурний центр Крим», «Культурний центр Хаджибей». Відповідно до співбесіди від 21.09.2022 (арк. 14) звернення до сфери міжнародного захисту відбулось у 2022 році через неможливість подальшої легалізації на території України по лінії волонтерської діяльності, що пов`язано із військовою агресією рф проти України. Нині ж позивач підтвердив, що у разі можливості оформити посвідку на проживання, він не мав би потреби звертатись за міжнародним захистом (арк. 7 співбесіди від 25.09.2024), що вказує на відсутність реальних побоювань, звернення до територіального підрозділу обумовлене лише бажанням легалізувати власне становище в Україні.

Також позивачем було долучено роздруківку про перелік організацій та фізичних осіб, стосовно яких є відомості про їх причетність до екстремістської діяльності або тероризму, на підставі підпунктів 1-3 пункту 2.1 статті 6 федерального закону від 07.08.2001 №115-Ф3 «Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, отриманих злочинним шляхом, і фінансування тероризму», серед зазначених містяться установчі дані заявника. Дана інформація збігається з обставиною кримінального провадження на території російської федерації за кваліфікацією ч.2 ст.282.2 КК рф (організація діяльності екстремістської організації), через його участь в забороненій на території рф партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі. Водночас, такий документ не містить дати та посилання, що унеможливлює перевірити його актуальність та достовірність.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 є уродженцем с. Муллакаєво Баймакського району Республіки Башкортостан (рф), громадянином російської федерації. Документований паспортним документом громадянина рф серії НОМЕР_3 . За національністю - башкир, за віросповіданням - мусульманин.

За сімейним станом одружений на громадянці рф ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має спільних неповнолітніх дітей:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (донька);

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (донька);

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (син).

Дружина та діти позивача проживають у м. Одеса (Україна). Старша донька ОСОБА_7 проходить за матеріалами особової справи матері.

Молодша донька ОСОБА_5 є громадянкою України (проведена процедура про підтвердження громадянства, рішення ГУ ДМС в Одеській області від 29.06.2021 №386252).

Також батьками планується реалізувати процедуру з набуття громадянства України за народженням сина ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 має середню спеціальну освіту, яку здобув на території рф протягом 1996-2006 років. В подальшому шукач захисту не навчався ані на території країни громадянської належності, ані в Україні.

За станом здоров`я заявник не придатний до військової служби, інформація отримана зі слів, документальне підтвердження відсутнє. Щодо трудової діяльності, на момент виїзду з країни громадянської належності працював на СТО та будівництві. На території України з 2015 року працює майстром по ремонту побутової техніки. На території росії, починаючи з 2011 року є членом партії «Хізб ут-Тахрір», в якій функціонально займався вивченням та подальшим поширенням Ісламу в розумінні представників партії «Хізб ут-Тахрір».

У березні 2015 року позивач вибув автотранспортом з м. Сібай (рф), транзитом через Білорусь до м. Одеса (Україна). До України дістався наприкінці березня 2015 року, державний кордон перетнув нелегально, поза пунктом пропуску.

За даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, «Аркан» встановлено факт законного потрапляння позивача на територію України, дата в`їзду - 27.08.2019.

09.09.2022 позивач звернувся з письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За порушення правил перебування в Україні 09.09.2022 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП.

За результатами розгляду заяви ДМС прийняла рішення від 28.03.2023 №37-23 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач оскаржив його в суді.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 року по справі №420/27442/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС від 28.03.2023 №37-23 та зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.09.2022.

На виконання вищезазначеного рішення суду, ДМС прийняла рішення від 22.07.2024 №05-24 про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду, рішенням Державної міграційної служби України від 26.11.2024 №166-24 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 цього Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - «Керівництво») передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - «УВКБ ООН»), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані у першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - «УВКБ ООН») у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Так, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Так, згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники.

Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Судом встановлено, що Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 року по справі №420/27442/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС від 28.03.2023 №37-23 та зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.09.2022.

У постанові апеляційного суду встановлено наступне:

«… Стосовно позивача у російській федерації була порушена кримінальна справа №1-2/14 за наслідками розгляду якої 22.04.2014 судом в складі мирового судді судового району м. Сібай Республіки Башкортостан був ухвалений вирок. У вироку суд встановив, що підсудний ОСОБА_1 з іншими підсудними з прямим умислом здійснював дії відповідні з цілями та завданнями забороненої партії Хізб -ут-Тахрір- аль-Ісламі залучав інших осіб, зберігав та розповсюджував літературу цієї партії, проводив з мусульманами індивідуальні та групові зустрічі з метою навчання ідеології забороненої партії. Позивач був визнаний винним у вчиненні злочину за кваліфікацією ч.1 ст.282.2 КК рф (організація діяльності екстремістської організації). З урахуванням строку знаходження ним під вартою до судового розгляду справи з 14.04.2014 суд пом`якшив йому покарання у вигляді зниження штрафу.

З огляду на зміст вироку у підсудного ОСОБА_1 вдома був проведений обшук, впродовж якого за місцем його проживання були вилучені, приєднані до матеріалів кримінальної справи література, журнали та інші речові докази, які містили в собі ключові висловлювання Хізб -ут-Тахрір аль-Ісламі та були визнані судом екстремістськими. Суд визнав участь підсудного ОСОБА_1 у діяльності ланки забороненої партії Хізб -ут-Тахрір аль-Ісламі.

В матеріалах справи містяться скріншоти із мережі Інтернет з публікацією статті видання «Кавказ-Центр» «Башкортостан. После антиисламского призыва ОСОБА_8 в ментовских застенках города Сибай начались аресты и зверские истязания мусульман» (жовтень 2011 рік).

У статті міститься інтерв`ю позивача, в якому він розповідає про обшук в його квартирі, застосування до нього силовими органами рф грубої фізичної сили, спричинення тілесних ушкоджень.

Також скріншот публікації видання «Московское татарское Свободное слово» від 04.09.2011 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6 », містить фото тілесних ушкоджень ОСОБА_1 …

… Як встановлено з матеріалів справи, причиною виїзду позивача з рф стало його переслідування спецслужбами та правоохоронними органами за участь в діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), яка у рф визнана терористичною і діяльність якої на території цієї держави заборонена.

За результатами повторного розгляду особової справи позивача, проведених з ними співбесід, відповідачем. складено висновок про те, що в обставинах справи громадянина рф ОСОБА_1 відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказані висновки мотивовані тим, що діяльність членів політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засуджується не лише правоохоронними органами рф, а й Європейським судом з прав людини, який визнав діяльність цієї організації несумісною з принципами демократичного суспільства. Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Водночас, ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій…

… Так, з відкритих джерел інформації встановлено, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як терористична організація є рф (рішення Верховного Суду рф від 14.02.2003р. № ГКПИ 03-116).

Водночас, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени є відсутніми в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організацій по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в рф.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в рф, які узгоджуються з доводами позивача, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до рф.

Умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу осіб, які потребують додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судом першої інстанції не встановлено.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) може отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, в тому числі зібраної та проаналізованої ДМС України.

З огляду на покладені в основу оскаржуваних рішень висновки, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахували поточної та актуальної інформації по ситуації в Узбекистані та РФ, не спростували можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 протоколу № 7 до вказаної Конвенції, що забороняють вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження…

… Наведені відмови не відповідають міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачами дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.

Звертаючись до обставин цієї справи, з огляду на матеріали особової справи позивача, причиною його виїзду з країни громадянської належності стало кримінальне переслідування на території російської федерації за кваліфікацією ч.1 ст.282.2 КК рф (організація діяльності екстремістської організації), через його участь в забороненій на території рф партії Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі. Вказана партія у російській федерації визнана терористичною. У зв`язку з цим за місцем проживання позивача у рф проходив обшук.

Вироком суду рф від 22.04.2014 встановлено, що позивач є членом політичної партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі". Також з огляду на зміст вироку, вдома у позивача проходив обшук, під час якого були вилучені, приєднані до матеріалів кримінальної справи література , журнали та інші речові докази, які містили в собі ключові висловлювання Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі, позивач затримувався правоохоронними органами та перебував у місцях позбавлення волі. Також з огляду на публікації, які містяться в матеріалах справи, позивача затримували співробітники правоохоронних органів російської федерації, застосовували до нього грубу фізичну силу.

Таким чином, спростовуються твердження відповідача про те, що позивач ніколи не перебував у складі ісламських релігійних груп, по відношенню до позивача не встановлено елементів переслідувань, утисків, він не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, порушення прав позивача не спостерігається.

Крім того, відповідно до вироку Приволжського окружного воєнного суду рф м. Самара від 27.2019 соратник позивача, член організації Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі, з яким позивач був визнаний винним вироком суду від 22.04.2014 в організації діяльності екстремістської організації, ОСОБА_2 , знаходиться в ув`язненні з ідеологічних причин. Також є загальновизнаними обставинами щодо численних активних переслідувань на території рф осіб у справах релігійної організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, їх засуджень до довготривалих ув`язнень. Враховуючи всі ці обставини у їх сукупності, суд вважає, що у позивача є обґрунтовані побоювання, що у разі продовження членства позивача в організації Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі йому на території рф реально загрожує застосування неналежного поводження, а у випадку прийняття активної участі у діяльності партії існує небезпека арешту.

Оскільки загальна ситуація з правами людини в рф після залишення її позивачем не покращилася, апеляційний суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до країни походження.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в рф…».

Як встановлено судом у даній справі, під час процедури повторного розгляду заяви ОСОБА_1 було долучено до матеріалів ОС матеріали ІКП, копія вироку по м. Сібай Республіки Башкортостан від 22.04.2014, копії судових повісток, копія постанови суду по м. Сібай Республіки Башкортостан від 14.04.2014, копія апеляційної постанови Сібайського міського суду Республіки Башкортостан від 29.05.2014, копія постанови суду по м. Сібай Республіки Башкортостан від 16.04.2014, копія довідки щодо членства в партії «Хізб ут-Тахрір» від 01.09.2024.

Здійснюючи аналіз правдоподібності належності позивача до партії «Хізб ут-Тахрір», відповідач дійшов висновку, що в цілому, правдоподібною виглядає інформація стосовно характеру діяльності, що здійснювалась позивачем в якості члена партії «Хізб ут-Тахрір». Так, в ході опитування, шукач захисту зазначає, що в якості члена партії «Хізб ут-Тахрір» він агітував людей до прийняття ісламу, роз`яснював основи створення ісламу, розповідав про переваги ісламського віросповідання тощо (арк. 4 співбесіди від 13.08.2024). В цілому, зазначене заявником, збігається з офіційною позицією партії стосовно діяльності, яка виконується її представниками (повний тексту додатку № 2 до висновку).

Проаналізований елемент приймається відповідачем, враховуючи надані документи, пояснення позивача стосовно членства в організації «Хізб ут-Тахрір» та аналіз наявної у відкритому доступі ІКП.

Разом з цим, ключовим та істотним елементом неможливості повернення до рф позивач вважає належність до організації «Хізб ут-Тахрір», діяльність якої є офіційно забороненою у вказаній країні.

Відповідно до висновків Одеського окружного адміністративного суду, викладеними в рішенні від 22.04.2024 по справі №420/27442/23 у позивача є обґрунтовані побоювання, що у разі продовження його членства в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» йому на території рф реально загрожує застосування неналежного поводження, а у випадку прийняття активної участі у діяльності партії існує небезпека арешту (арк. 9 рішення).

При повторному розгляді заяви, позивачем було долучено роздруківку про перелік організацій та фізичних осіб, стосовно яких є відомості про їх причетність до екстремістської діяльності або тероризму, на підставі підпунктів 1-3 пункту 2.1 статті 6 федерального закону від 07.08.2001 №115-Ф3 «Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, отриманих злочинним шляхом, і фінансування тероризму», серед зазначених містяться установчі дані ОСОБА_1 .

Встановлені в цілому обставини свідчать про те, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до рф.

Водночас, відповідач наголошує, що провідною міжнародною неурядовою організацією «Контрекстремістський проект» (Counter Extremizm Project), яка займається координацією заходів щодо боротьби з міжнародним тероризмом, «Хізб ут-Тахрір аль Ісламі» визначено як релігійно-екстремістська політична організація, причетна до низки терористичних атак з метою досягнення власних політичних цілей.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» до завдань саме Служби безпеки України входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Аргументована позиція Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України щодо недоцільності надання захисту в Україні іноземцям - членам «Хізб ут-Тахрір», викладена в листі від 27.10.2017 за вих. №5/2/1 - 21078 (додаток 9 до висновку).

За приписами ст. 1 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» рада національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.

Аргументована позиція Ради національної безпеки і оборони України щодо негативного впливу на національну безпеку Україні іноземцям - членам «Хізб ут-Тахрір», викладена в листі від 25.09.2019 за вих. №428 (додаток 9 до висновку).

При цьому, жодних обставин, які виникли упродовж 2022 року, та які б на час складання Висновку надавали відповідачу підстави стверджувати про те, що позивач, як член ісламістської партії Хізб ут-Тахрір, є особою, яка підбурює до здійснення злочинів чи діянь, передбачених параграфом 2 статті 17, параграфом 1 статті 17 Директиви №2011/95/ЕС, або іншим чином бере в них участь, Висновок не містить.

Суд наголошує, що статтею 9 Конвенції про статус біженців визначено: «Ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки».

Так, у зв`язку із повномасштабним вторгненням в Україну військ Російської Федерації, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалась та триває до сьогодні.

Суд зауважує, що відповідачем не надано оцінки підставам для відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, не проаналізовано вмотивованість такої відмови у контексті поточної безпекової ситуації в Україні та з урахуванням статті 9 Конвенції про статус біженців; не надано оцінки виправданості відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням необхідності забезпечення національної безпеки України в умовах воєнного стану, та її [відмови] обґрунтованості стосовно конкретно позивача.

Необхідність такого обґрунтування висновує Верховний Суд у постанові від 23.09.2024 у справі №380/18756/22, висновки якого враховуються судом при розгляді даної справи.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Разом з цим, пунктами 6.1. та 6.2 Правила № 649 передбачено, що у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою;

в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів;

г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Із наведеного слідує, що відповідач, отримавши заяву позивача, зобов`язаний оцінити заяву останнього, застосовуючи, при цьому, індивідуальний підхід та обов`язково вивчає особисті дані й обставини заявника, включаючи інформацію про те, що чи становить він загрозу національній безпеці держави, в якій просить захисту, в умовах воєнного стану, незважаючи на обмеження щодо розгляду такої заяви, встановлені у п. 6.10 Правил №649.

Судовий контроль за суб`єктами владних повноважень, які зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не суперечить державному контролю, ці види контролю доповнюють один одного та забезпечують збалансовану систему стримувань і противаг.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Керуючись ст.ст.2-9, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 293-297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України №166-24 від 26.11.2024, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, подану ним 09.09.2022 з урахуванням висновків суду.

У задоволені решті позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП в Україні НОМЕР_2 )

Державна міграційна служба України (адреса: 01001, м. Київ. вул. Володимирська, буд. 9, , електронна адреса: )

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА