Справа № 380/24637/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/24637/23 пров. № А/857/10363/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року, прийняте суддею Качур Р.П. у місті Львові, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,- встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася з позовом до ГУ ПФУ у Львівській області (надалі відповідач-1), ГУ ПФУ в Івано-Франківській області (надалі відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області за № 53 від 25.09.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Законом України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області з 01.09.2023 призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років як працівнику освіти, згідно із пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 відмовлено в позові.

Суд зазначив, що з оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області № 53 від 25.09.2023 слідує, що спеціальний стаж ОСОБА_1 , який дає їй право на даний вид пенсії, станом на 11.10.2017 становить 24 роки 01 місяць 10 днів, тобто є меншим аніж 25 років, а тому на момент звернення із заявою про призначення пенсії (18.09.2023) позивачка не мала права на пенсію за вислугу років, на підставі п. «е» ст.55 Закону № 1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VIII, Законом № 911-XIII.

Вказане відповідає позиції Верховного Суду, висловлений у постанові від 27.07.2022 у справі № 440/1286/20.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що вказане судове рішення прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, Законом №911-VIII.

Зокрема, Конституційний Суд України, приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пункті «е», «ж» статті 55 Закону №1788-XII - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019.

Отже, з 04 червня 2019 при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, виходячи з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

Натомість, відмовляючи позивачці у призначенні пенсії за вислугу років, пенсійний орган виходив із того, що відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV має враховуватися спеціальний стаж роботи особи станом на 11 жовтня 2017, що становить не менше 26 років 6 місяців.

При цьому, зі змісту оскаржуваного рішення від 25.09.2023 № 53, на момент звернення позивачки із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» спеціальний стаж позивачки становив 30 років 0 місяці 16 дні.

Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою задовольнити позов.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд у повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, зокрема, змісту трудової книжки НОМЕР_1 від 15.08.1993 ОСОБА_1 вбачається, що позивачка:

- з 15.08.1993 призначена на посаду вчителя початкових класів Новосільцівської неповної середньої школи;

- з 01.09.2001 переведена з посади вчителя початкових класів Новосільцівської неповної середньої школи на посаду вчителя фізичної культури з неповним тижневим навантаженням у Межирічанську основну школу;

- з 31.12.2003 школа перейменована на загальноосвітню школу І-ІІ ступеня;

- з 23.02.2021 школу перейменовано на Межирічанську гімназію Жидачівської міської ради;

- з 31.08.2023 звільнена з посади вчителя фізичної культури Межирічанської гімназії у зв`язку з ліквідацією установи згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до довідки Відділу освіти Жидачівської міської ради від 17.10.2023 за № 555, станом на 31.08.2023 педагогічний стаж ОСОБА_1 становить 30 років 0 місяців 16 днів.

Позивачка 18.09.2023 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років, що підтверджується рішенням відповідач-2 про відмову в призначенні пенсії № 53, та не заперечується сторонами.

Вказаним рішенням ГУ ПФУ в Івано-Франківській області № 53 від 25.09.2023 відмовлено позивачці у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону № 1788-ХІІ. У вказаному рішенні відповідач-2 вказав, що необхідний спеціальний стаж для призначення позивачці пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 становить не менше 26 років і 6 місяців. Разом з тим, загальний страховий стаж позивачки враховано повністю згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 15.08.1993, зараховано всі періоди.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.

Ст.1 Закону №1058-ІV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

За змістом ст.8 Закону №1058-IV громадянам України гарантовано право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до п.2-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-ІV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з абз.1, 2 п.16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-ІV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

За змістом пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема, з 01 квітня 2022 по 31 березня 2023 - не менше 29 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом 1 пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 01 січня 2016 мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку, зокрема, 55 років - які народилися з 01 січня 1971.

04 червня 2019 Конституційним Судом України прийнято Рішення №2-р/2019, відповідно до якого:

- положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788-XII, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України;

- положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Таким чином, Конституційний Суд України визнав зміни, внесені до статті 55 Закону №1788-XII Законами №213-VIII та №911-VIII, неконституційними.

Так, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» до оспорюваних положень Закону №1788-XII щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст.51 Закону №1788-XII, оскільки вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст.51 Закону №1788-XII поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтями 54, 55 Закону №1788-XII.

Згідно з положеннями Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені (ст.151-2).

Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (ст.152).

Отже, вказаним Рішенням Конституційного Суду України відновлено дію, зокрема, пунктів «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-XII, які з 04 червня 2019 є чинними у редакції до внесення змін Законами №213-VIII та №911-VIII.

Стаття 51 Закону №1788-XII передбачає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

Таким чином, втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, внаслідок чого не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII (в редакції до внесення змін Законами №213-VIII та №911-VIII) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Таким чином, відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта, зокрема, пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, до внесення змін Законами №213-VIII та №911-VIII, спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність такої норми у редакції Законів №213-VIII та №911-VIII. Ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.

Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

З врахуванням наведеного вище з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 04 червня 2019 №2-р/2019 відновлено право особи (в тому числі і позивача) на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.09.2023 позивачка звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому, рішенням пенсійного органу від 25 вересня 2023 №53 ОСОБА_1 відмовлено у призначені пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років.

Зі змісту вищевказаного оскаржуваного рішення від 25 вересня 2023 за №53 вбачається, що на момент звернення позивача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII її страховий стаж 33 роки 7 місяців 23 дні, спеціальний стаж 24 роки 1 місяць 10 днів (а.с.10).

Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, обчислення спеціального стажу було здійснено органом Пенсійного фонду станом на 11 жовтня 2017, тобто без врахування Рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 №2-р/2019, при цьому, враховуючи ту обставину, що позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII 18 вересня 2023 (тобто після прийняття вказаного Рішення Конституційним Судом України), то пенсійний орган повинен був застосовувати положення означеної норми в редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області № 53 від 25.09.2023 вбачається, що спеціальний стаж ОСОБА_1 , який дає їй право на даний вид пенсії, станом на 11.10.2017 становить 24 роки 01 місяць 10 днів, тобто є меншим аніж 25 років, а тому на момент звернення із заявою про призначення пенсії (18.09.2023) позивачка не мала права на пенсію за вислугу років, на підставі п. «е» ст.55 Закону № 1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VIII, Законом № 911-XIII.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27.07.2022 у справі № 440/1286/20.

Крім того, суд першої інстанції доцільно зазначив, що надана позивачкою довідки Відділу освіти Жидачівської міської ради від 17.10.2023 № 555 де зазначено, що станом на 31.08.2023 педагогічний стаж ОСОБА_1 становить 30 років 0 місяців 16 днів не спростовує відсутності спеціального стажу роботи позивачки у розмірі 25 років станом на 11.10.2017.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі №380/24637/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар