Справа № 580/3886/25
Суддя: Петро ПАЛАМАР
Дата ухвалення: 2025-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року справа № 580/3886/25
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Паламаря П.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся адвокат Барчан О.В. в інтересах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) в якій просить:

-визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 як законному представнику ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошового забезпечення ОСОБА_4 , який зник безвісті 05.10.2022, у розмірі меншому ніж 100% (сто відсотків) його грошового забезпечення;

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 як законному представнику ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , грошового забезпечення, в тому числі додаткових, інших видів грошового забезпечення та додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень, ОСОБА_4 , який зник безвісті 05.10.2022, у розмірі 100% (сто відсотків) його грошового забезпечення, згідно пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011 -XII в редакції станом на дату первісного призначення виплати грошового забезпечення, яка була чинною на момент зникнення безвісті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), починаючи з 01.02.2025.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 - законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , доньок військовослужбовця ОСОБА_4 , який зник безвісті 05.10.2022 року під час проходження службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Звернувшись з заявою про виплату 100% грошового забезпечення колишнього чоловіка за період перебування у статусі зниклого безвісти, відповідачем прийнято рішення про виплату, однак з 01.02.2025 протиправно обмежено дану виплату 50%.

Військова частина НОМЕР_1 надала відзив на позов у якому позовні вимоги не визнала посилаючись на те, що виплата припинена в результаті надходження від гр. ОСОБА_5 заяви щодо виплати їй, як дружині зниклого безвісти ОСОБА_4 , усіх видів його грошового забезпечення. При чому, на виконання норм чинної редакції Закону №2011-ХІІ (з 01.02.2025), військовою частиною НОМЕР_1 , за результатами опрацювання повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (про народження, шлюб, усиновлення, встановлення батьківства тощо), а також заяви матері зниклого безвісти військовослужбовця - ОСОБА_6 , батька - ОСОБА_7 та колишньої дружини, водночас законної представниці їхніх спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 , було прийнято рішення на виплату 50 % усіх видів грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_4 вказаним особам. За вказаних обставин, протиправних дії Військової частини НОМЕР_1 допущено не було.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов такого висновку.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.02.2022 № 48 прапорщика ОСОБА_4 з 25.02.2022 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення та призначено на посаду командира відділення - командира машини взводу технічної розвідки ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.11.2022 №303 штаб-сержанта ОСОБА_4 , який виконував бойові завдання та вважається безвісти зниклим, з 07.11.2022 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з п. 1, 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 04.11.2022 № 2373, вважати військовослужбовця військової служби за мобілізацією штаб-сержанта ОСОБА_8 безвісти зниклими. Наказано забезпечити виплату грошового забезпечення членам сім`ї військовослужбовців військової служби за мобілізацією - штаб-сержанта ОСОБА_8 , за зверненням на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 про виплату грошового забезпечення, згідно 3 розділу XXX Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, з дотриманням Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 884 від 30 листопада 2016 року, з урахуванням вимог Окремого доручення Міністра Оборони України від 25 червня 2022 року №912/з/29 щодо врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди передбаченої постановою КМУ від 28 лютого 2022 року №168 та роз`яснення Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 25 жовтня 2022 року №423/1635.

На виконання норм ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) (в редакції чинній до 01.02.2025), за зверненням гр. ОСОБА_6 , матері зниклого безвісти ОСОБА_4 , щодо виплати всіх видів грошового забезпечення її сина, та зверненням гр. ОСОБА_7 , батька зниклого безвісти військовослужбовця, щодо відмови від всіх видів грошового забезпечення його сина на користь своєї дружини, командиром військової частини НОМЕР_1 було прийнято рішення виплачувати їй 100% всіх видів грошового забезпечення її сина, який зник безвісти.

Згідно п. 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.11.2022 №5829 «Про виплату грошового забезпечення сім`ям безвісти зниклих військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 » наказано здійснювати виплату належного грошового забезпечення військовослужбовцям, які вважаються захоплені у полон або заручниками, а також зниклими безвісти у розмірі 100% всіх видів грошового забезпечення ОСОБА_6 , матері зниклого безвісти ОСОБА_4 .

У подальшому від гр. ОСОБА_5 надійшла заява щодо виплати їй, як дружині зниклого безвісти ОСОБА_4 , усіх видів його грошового забезпечення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 13.02.2023 №1158 «Про виплату грошового забезпечення сім`ям безвісти зниклих військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 » наказано дружині на підставі заяви ОСОБА_5 припинити виплату всіх видів грошового забезпечення з 01.01.2023 ОСОБА_6 , матері зниклого безвісти штаб-сержанта ОСОБА_4 , з 01.01.2023 здійснювати виплату належного грошового забезпечення військовослужбовцям, які вважаються захоплені у полон або заручниками, а також зниклими безвісти у розмірі 100% всіх видів грошового забезпечення ОСОБА_5 , дружині зниклого безвісти ОСОБА_4 .

У подальшому від ОСОБА_1 , колишньої дружини зниклого безвісти ОСОБА_4 , надійшла заява щодо виплати їй, як законному представникові їхніх спільних неповнолітніх дітей, усіх видів грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця.

На підставі зазначеної заяви командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ (з адміністративно-господарської діяльності) від 10.04.2023 №3650 «Про виплату грошового забезпечення сім`ям безвісти зниклих військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 » наказано здійснювати виплату належного грошового забезпечення військовослужбовцям, які вважаються захоплені у полон або заручниками, а також зниклими безвісти у розмірі 100% всіх видів грошового забезпечення ОСОБА_1 , опікуну неповнолітніх дітей зниклого безвісти ОСОБА_4 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 01.02.2025 № 482, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», втратили чинність накази командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 13.02.2023 № 1158 та від 10.04.2023 № 3650 щодо виплати грошового забезпечення сім`ям безвісти зниклих військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .

На виконання норм чинної редакції Закону № 2011-ХІІ (з 01.02.2025), військовою частиною НОМЕР_1 , за результатами опрацювання повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (про народження, шлюб, усиновлення, встановлення батьківства тощо), отриманих від ІНФОРМАЦІЯ_2 і ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також заяви матері зниклого безвісти військовослужбовця - ОСОБА_6 , батька - ОСОБА_7 та колишньої дружини, водночас законної представниці їхніх спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 , було встановлено, що право на отримання 50% усіх видів грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_4 мають: ОСОБА_6 , як мати зниклого безвісти ОСОБА_4 - у розмірі 12,5%; ОСОБА_7 , як батько зниклого безвісти ОСОБА_4 - у розмірі 12,5%; ОСОБА_1 , як законна представниця їхніх спільних неповнолітніх дітей - у розмірі 25%, про що було повідомлено отримувачів.

У відповідності до п. 1.2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 01.03.2025 № 795 «Про виплату грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» виплата всіх видів належного грошового забезпечення зниклому безвісти штаб-сержанта ОСОБА_4 , після здійснення встановлених законом відрахувань, здійснюється в наступних частках: матері - ОСОБА_6 - 12,5%; батьку - ОСОБА_7 - 12,5%; законній представниці дітей ОСОБА_1 - 25%.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував таке.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 29.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Фінансове забезпечення заходів, пов`язаних з організацією військової служби і виконанням військового обов`язку, відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону №2232-XII здійснюється за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України. Додаткове фінансування цих заходів може відбуватися за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей регулює Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закону №2011-XII).

Відповідно до ст.12 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

У статті 2 Закону №2011-XII акцентовано, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

07.06.2018 наказом Міністерства оборони України №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Відповідно до п. 11 розділом ХХХIV Поряду №260 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення),- за час перебування в полоні (заручниках) та до дня звільнення включно або за час перебування в інтернуванні та до дня повернення до України або за час безвісної відсутності.

Механізм виплати грошового забезпечення, у тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі - Порядок № 884).

Пунктом 2 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Згідно з ч. 6 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ (в редакції Закону до 01.02.2025) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців, як дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Згідно з ч. 6 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ (в редакції Закону з 01.02.2025) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.

Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

Пунктом 5 Порядку № 884 визначено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

Таким чином, при розгляді цієї адміністративної справи потрібно вирішити питання про час виникнення спірних правовідносин, адже з огляду на це суд буде застосовувати законодавство, чинне на час виникнення спірних правовідносин.

Представник у позовній заяві зазначив, що порушення прав відбулося з 01.03.2025.

Як встановлено судом, на виконання норм чинної редакції Закону № 2011-ХІІ (з 01.02.2025), командиром військової частини НОМЕР_1 , за результатами опрацювання витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, а також заяви матері зниклого безвісти військовослужбовця - ОСОБА_6 , батька - ОСОБА_7 та колишньої дружини, водночас законної представниці їхніх спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 , було встановлено, що право на отримання 50% усіх видів грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_4 мають: ОСОБА_6 , як мати зниклого безвісти ОСОБА_4 - у розмірі 12,5%; ОСОБА_7 , як батько зниклого безвісти ОСОБА_4 - у розмірі 12,5%; ОСОБА_1 , як законна представниця їхніх спільних неповнолітніх дітей - у розмірі 25%, про що було повідомлено отримувачів та видано відповідний наказ.

Згідно ч. 6 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ в редакції на час вчинення спірних дій, грошове забезпечення військовослужбовця зниклого безвісті виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

Як вбачається з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 01.03.2025 № 795 та довідки про нараховане грошове забезпечення, порушення законодавства не відбулося.

Верховний суд у складі у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 31.03.2021 у справі №803/1541/16 сформував правовий підхід у питанні вибору правового регулювання у випадку його зміни за час розгляду компетентним органом відповідної заяви. У разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абз. 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018).

З огляду на наведене, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у цій справі вважає правильним підхід, застосований у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 826/10971/16, за яким рішення за результатами розгляду заяви про надання спеціального дозволу на користування надрами приймається за законодавством, що діє на час прийняття рішення про надання чи відмову у наданні дозволу (а не на час звернення з заявою).

Аналогічна правова позиція наведена Верховним судом в постановах від 25.01.2023 року у справі № 640/17787/20, від 11.06.2020 року у справі № 826/15114/17.

За ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 05.05.2001 року № 3-рп/2001 зазначив, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічні висновки наведені в рішенні Конституційного Суду України від 02.07.2002 13-рп/2002.

В спірних правовідносинах відповідачем було додержано приписи ч. 1 ст. 58 Конституції України, оскільки здійснено перерозподіл грошових коштів між отримувачами, заяви які наявні в матеріалах справи, а відтак суд дійшов висновку, що відповідачем не допущено протиправної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснювався.

Керуючись ст. ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя Петро ПАЛАМАР