Справа № 140/2538/25
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року ЛуцькСправа № 140/2538/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом Маневицької селищної ради до Виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Маневицька селищна рада (позивач) звернулася з позовом до Виконавчого комітету Луцької міської ради (відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Луцької міської ради Оляніцької Оксани Вікторівни (далі державний реєстратор) №77631795 від 05.03.2025 про відмову у проведенні реєстраційних дії щодо припинення права комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:002:0090 площею 9,9758 га сільськогосподарського призначення на підставі рішення Маневицької селищної ради від 09.01.2025 №54/7 Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки; зобов`язання державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Луцької міської ради провести реєстраційні дії щодо припинення права комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:002:0090 площею 9,9758 га сільськогосподарського призначення на підставі рішення Маневицької селищної ради від 09.01.2025 №54/7 Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Маневицькою селищною радою 11.03.2025 отримано рішення №77631795 від 05.03.2025 про відмову в проведенні державних реєстраційних дій, прийняте державним реєстратором Оляніцькою О.В. Оскаржуваним рішенням державного реєстратора Маневицькій селищній раді відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо припинення права власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:002:0090 площею 9.9758 га сільськогосподарського призначення. Підставою для відмови в державній реєстрації в рішенні зазначено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Позивач вказує на те, що в оскаржуваному рішенні державний реєстратор провела протиправну перевірку законності прийнятого рішення Маневицькою селищною радою від 09.01.2025 №54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки» та помилково зазначила, що нібито чинним законодавством не передбачено право територіальної громади (органу місцевого самоврядування) на безумовну (без передачі у державну власність або іншим особам) добровільну відмову від права власності на земельну ділянку.

Таким чином, перевіряючи законність прийнятого рішення органу місцевого самоврядування, правом на яке вона не наділена, державний реєстратор помилково зазначила, що подане рішення Маневицької селищної ради від 09.01.2025 № 54/7 не дає змоги встановити припинення права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090.

З наведених підстав просив позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 17.03.2025 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У відзиві на позовну заяву виконавчий комітет Луцької міської ради просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію обгрунтовує тим, що приймаючи рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій від 05.03.2025 № 77640144 державний реєстратор ОСОБА_1 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, не порушуючи права, свободи та інтереси позивача та загальних засад державної реєстрації прав.

Вказує на те, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону №1952-ІV підставою для відмови в державній реєстрації прав є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

З оскаржуваного рішення чітко вбачається, що підставою для відмови у проведенні реєстраційних дій є неможливість встановлення припинення права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 на підставі поданого рішення Маневицької селищної ради від 09.01.2025 № 54/7 у зв`язку з тим, що чинне законодавство не передбачає, що таке рішення може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку та підставою для державної реєстрації припинення такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Чинним законодавством не передбачено право територіальної громади (органу місцевого самоврядування) на безумовну (без передачі у державну власність або іншим особам) добровільну відмову від права власності на земельну ділянку. А отже чинне законодавство не визначає перелік документів, що може підтверджувати припинення права власності територіальної громади на земельну ділянку у зв`язку з безумовною (без передачі у державну власність або іншим особам) добровільною відмовою від такого права.

Єдиною нормою чинного законодавства, яка прямо визначає процедуру добровільної відмови власника від права на земельну ділянку є ст. 142 Земельного кодексу України, відповідно до ч. 1, 2 якої визначено, що припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню.

Вказана норма не визначає умов та обставин, в результаті яких може припинятись право комунальної власності на земельну ділянку (без передачі її у державну власність або іншим особам), та не містить вказівку на документ (документи), які підтверджуватимуть припинення такого права.

З наведених підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відповіді на відзив позивач підтримав позовні вимоги з мотивів та підстав, зазначених у позові (а.с.83-88).

У запереченнях відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 93-95).

Ухвалою суду від 11.04.2025 відмовлено у зупиненні провадження у даній справі (а.с.98).

У додаткових поясненнях від 22.07.2025 (а.с. 100) представник відповідача вказав на те, що Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.03.2025 у справі №903/18/25 витребувано у власність держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації з незаконного володіння Маневицької селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.07.2025 у справі № 903/18/25 апеляційну скаргу Маневицької селищної ради на рішення Господарського суду Волинської області від 12.03.2025 у справі №903/18/25 - залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області - без змін.

Враховуючи, що Маневицька селищна рада вже не є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га, відтак оскаржуване рішення у даній справі не впливає на її права, а тому у позові слід відмовити.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.

03.03.2025 Маневицька селищна рада звернулась до Департаменту «Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку» Луцької міської ради про реєстрацію припинення права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9.9758 га сільськогосподарського призначення, про що у відповідності до вимог статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», була сформована заява про державну реєстрацію прав №65581369 (а.с.14 (зворот)).

До заяви позивач надав копію рішення Маневицької селищної ради від 09.01.2025 №54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки», пунктом першим в якому визначено: «Припинити право комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:002:0090 площею 9,9758 га сільськогосподарського призначення, та визнати таким що втратив чинність пункт 131 додатку до рішення Маневицької селищної ради від 15.01.2021 № 5/31 «Про прийняття у комунальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення».

Однак державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Луцької міської ради Оляніцькою О.В. прийнято рішення від 05.03.2025 №77631795 про відмову в проведенні реєстраційних дій .

Підставою для відмови державним реєстратором прав зазначено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

В своєму рішенні державний реєстратор Оляніцька О.В. зазначила, що стаття 140 Земельного кодексу України (далі ЗК України) містить вичерпний перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку. Відповідно до статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності. Заявником для проведення державної реєстрації припинення права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 було подано рішення Маневицької селищної ради від 09.01.2025 №54/7, яким визначено припинити право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 без передачі такого права у державну власність або іншим особам. Отже, подане рішення Маневицької селищної ради від 09.01.2025 №54/7 не дає змоги встановити припинення права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090, оскільки чинне законодавство не передбачає, що таке рішення може бути підставою для припинення такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 20).

Окрім того, судом встановлено, що керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової (державної адміністрації) звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Маневицької селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України про витребування у власність держави в особі Волинської обласної військової (державної адміністрації) з незаконного володіння Маневицької селищної ради земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9, 9758 га.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.03.2025 у справі №903/18/25 позов задоволено. Витребувано у власність держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації з незаконного володіння Маневицької селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9, 9758 га (а.с.104 -112). Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 10.07.2025 апеляційну скаргу Маневицької селищної ради на рішення Господарського суду Волинської області від 12.03.2025 у справі №903/18/25 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду без змін (а.с. 103).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 (далі - Закон №1952-ІV) та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 (далі - Порядок №1127).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону №1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: - відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; - відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; - відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; - наявність обтяжень прав на нерухоме майно; - наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Пунктом 2 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1952-ІV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Частиною 2 статті 18 Закону №1952-ІV передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Частиною першою статті 24 Закону №1952-ІV визначені підстави для відмови в державній реєстрації прав.

Згідно п.4 ч. 1 ст.24 Закону №1952-ІV підставою для відмови в державній реєстрації прав є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1952-ІV рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Нормами частини п`ятої цієї статті визначено, що відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

З аналізу вказаних вище правових норм слідує, що: 1) не будь-який документ може бути підставою для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в тому числі права власності; 2) визначення необхідного для державної реєстрації документа (документів) здійснюється лише шляхом обрання відповідної норми Закону, інших законів України та Порядку № 1127; 3) ця відповідна норма Закону, інших законів України та Порядку № 1127, повинна регулювати певні правовідносини (визначати умови та обставини), в результаті яких буде набуватись, змінюватись або припинятись речове право (в тому числі право власності) і ця норма повинна містити вказівку на документ (документи), які підтверджуватимуть таке набуття, зміну або припинення права; 4) державний реєстратор наділений повноваженням перевіряти поданий документи (документи) на предмет його можливості бути підставою для проведення державної реєстрації. Це здійснюється шляхом ознайомлення з текстом поданого документа та пошуку відповідної норми Закону, інших законів України та Порядку № 1127, яка буде вказувати на поданий документ як на підставу для державної реєстрації у відповідних правовідносинах.

Отже, державний реєстратор, здійснюючи перевірку поданого документа на наявність підстав для проведення реєстраційних дій повинен визначити, чи є він документом, що підтверджує набуття права відповідно до законодавства, адже державна реєстрація може бути здійснена лише на підставі документа (документів), передбаченого чинним законодавством.

Підстави для припинення права власності на земельну ділянку перераховані у ст. 140 ЗК України, зокрема такими є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності.

Позивач, у позовній заяві посилаються на пункт «а» ч.1 ст. 140 ЗК України, а саме на те, що у даному випадку підставою для припинення права власності на земельну ділянку є добровільна відмова власника від права на земельну ділянку.

Водночас суд звертає увагу на положення частин 1 та 2 статті 142 ЗК України згіно з якими припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами представника відповідача відносно того, що чинним законодавством не передбачено право територіальної громади (органу місцевого самоврядування) на безумовну (без передачі у державну власність або іншим особам) добровільну відмову від права власності на земельну ділянку.

Пунктом 1 частини 3 статті 10 Закону №1952-ІV встановлено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Згідно з п.4 ч.1 ст.24 Закону №1952-ІV підставою для відмови в державній реєстрації прав є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення №77631795 від 05.03.2025 державний реєстратор діяв у межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачений Конституцію України та Законом №1952-ІV та з дотриманням ч. 2 ст. 2 КАС України. У рішенні є обгрунтування його прийняття з посиланням на норми чинного законодавства.

На підставі вказаного, суд дійшов висновку, що у державного реєстратора були правові підстави для відмови у проведенні реєстраційних дій згідно з п.4 ч. 1 ст.24 Закону №1952-ІV, тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Вирішуючи спір, суд також бере до уваги ту обставину, що рішенням Господарського суду Волинської області від 12.03.2025 у справі №903/18/25 (яке набрало законної сили 10.07.2025) позов керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової (державної адміністрації) до Маневицької селищної ради задоволено. Витребувано у власність держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації з незаконного володіння Маневицької селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9, 9758 га.

Враховуючи ту обставину, що Маневицька селищна рада не є законним власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га, відтак оскаржуване рішення у даній справі не впливає на права та інтереси позивача.

Зважаючи на ту обставину, що суд відмовляє у позовній вимозі щодо визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора №77631795 від 05.03.2025, то похідні позовні вимоги про зобов`язання провести реєстраційні дії також не підлягають до задоволення.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін колегія суддів вважає, що ключові аргументи доводів та міркувань учасників процесу отримали достатню оцінку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що державний реєстратор належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржуваного рішення, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

З огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статями 241-246, 255, 262, 293, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Маневицької селищної ради до Виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.М. Димарчук