Справа № 360/1487/25
Суддя: С.В. Кисіль
Дата ухвалення: 2025-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

12 вересня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/1487/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисіль С. В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Луганського окружного адміністративного суду на розгляді перебуває справа за позовом заява ОСОБА_1 (далі позивач), в інтересах якого звернувся адвокат Дашко Юрій Іванович (далі представник позивача), до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Донецькій області), в якій представник позивача просить суд:

- визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Донецькій області № 69 від 16 липня 2025 року про відмову у призначенні позивачу пенсії по інвалідності;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати позивачу до страхового стажу для призначення пенсії по інвалідності період його роботи з 05 листопада 1990 року по 31 грудня 1998 року у Відкритому акціонерному товаристві «Лисичанськнафтооргсинтез»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області призначити позивачу пенсію по інвалідності з 25 травня 2025 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 30 червня 2025 року рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «Обласна клінічна лікарня ім. О. Ф. Горбачевського» № 1470/25/173/Р позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності з 25 травня 2025 року.

09 липня 2025 року позивач звернувся через веб-портал до Пенсійного фонду України для призначення йому пенсії по інвалідності.

З урахуванням принципу екстериторіальності розгляд заяви здійснило ГУ ПФУ в Донецькій області.

16 липня 2025 року у свій кабінет на порталі Пенсійного фонду України позивач отримав рішення ГУ ПФУ в Донецькій області про відмову у призначенні пенсії № 69 від 16 липня 2025 року, в якому вказано, що до страхового стажу не зараховано згідно з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05 листопада 1990 року період роботи з 05 листопада 1990 року по 31 грудня 1998 року, оскільки бланк трудової книжки українського зразка, тобто дата заповнення титульної сторінки 05 листопада 1990 року, передує даті випуску бланка трудової книжки.

Позивач вважає, що зазначене не може бути підставою для неврахування спірного періоду до страхового стажу для призначення позивачу пенсії по інвалідності, оскільки позивач не може відповідати за правильність та повноту оформлення а також правильність заповнення трудової книжки на підприємстві, у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання призначення йому пенсії по інвалідності.

Представник позивача вважає оскаржуване рішення протиправним та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 29 липня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 12 вересня 2025 року задоволено клопотання ГУ ПФУ в Донецькій області про поновлення пропущеного процесуального строку. Поновлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву разом з усіма доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ГУ ПФУ в Донецькій області у серпні 2025 року подало відзив на позовну заяву, вказуючи на те, що підстав для задоволення позову немає, оскільки управлінням прийнято рішення від 16 липня 2025 року № 69 про відмову в призначенні позивачу пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 13 років.

Дослідивши матеріали судової справи в електронній формі, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 09 липня 2025 року засобами вебпорталу Пенсійного фонду України звернувся до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії по інвалідності.

За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 16 липня 2025 року № 69 позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 13 років.

В обґрунтування рішення зазначено наступне.

Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 09 липня 2025 року. Вік заявника на дату звернення 53 роки 03 місяці.

Необхідний страховий стаж відповідно до статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для осіб з інвалідністю: ІІ-ІІІ групи від 52 років, до досягнення особою 55 років включно 13 років.

Страховий стаж особи складає 09 років 05 місяців 28 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу не зараховано згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05 листопада 1990 року: період роботи з 05 листопада 1990 року по 31 грудня 1998 року, оскільки бланк трудової книжки українського зразка, тобто дата заповнення титульної сторінки 05 листопада 1990 року передує даті випуску бланка трудової книжки.

Страховий стаж з 01 січня 1999 року обчислено згідно даних наявних в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Заявник не працює. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

Відповідно до інформації, що міститься в ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії (форма РС-право), страховий стаж позивача (для розрахунку права на пенсію по інвалідності) станом на 09 липня 2025 року складає 09 років 05 місяців 28 днів.

Згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 05 листопада 1990 року ОСОБА_1 у межах спірних правовідносин позивач працював у період з 05 листопада 1990 року по 19 жовтня 1999 року на Лисичанському нафтопереробному заводі, який перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «Лисичанськнафтооргсинтез».

Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (номер витягу 1470/25/173/В, дата прийняття рішення 30 червня 2025 року, номер рішення 1470/25/173/Р), виданого Комунальним некомерційним підприємство «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Горбачевського», позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 21 травня 2025 року, дата повторного оцінювання 30 червня 2026 року.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV).

За змістом пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пенсійним віком є встановлений законодавством вік, із досягненням якого, особа може претендувати на виплату пенсії за віком.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону № 1058-ІV).

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону №1058-IV, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону №1058-IV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: до досягнення особою 23 років включно 1 рік; від 24 років до досягнення особою 26 років включно 2 роки; від 27 років до досягнення особою 28 років включно 3 роки; від 29 років до досягнення особою 31 року включно 4 роки; від 32 років до досягнення особою 33 років включно 5 років; від 34 років до досягнення особою 35 років включно 6 років; від 36 років до досягнення особою 37 років включно 7 років; від 38 років до досягнення особою 39 років включно 8 років; від 40 років до досягнення особою 42 років включно 9 років; від 43 років до досягнення особою 45 років включно 10 років; від 46 років до досягнення особою 48 років включно 11 років; від 49 років до досягнення особою 51 року включно 12 років; від 52 років до досягнення особою 55 років включно 13 років; від 56 років до досягнення особою 59 років включно 14 років.

Особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.

Положеннями статті 34 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться тільки за їх заявою.

Отже, обов`язковими умовами для призначення пенсії по інвалідності, відповідно до вказаної вище норми, у випадку встановлення інвалідності ІІ групи, є вік від 52 років до 55 включно років та 13 років страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією.

Щодо незарахування відповідачем періоду роботи позивача з 05 листопада 1990 року по 31 грудня 1998 року на Лисичанському нафтопереробному заводі, який реорганізовано у Відкрите акціонерне товариство «Лисичанськнафтооргсинтез», суд зазначає наступне.

Положеннями статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637) визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

В силу вимог абзацу першого пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених положень слідує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, натомість необхідність підтвердження трудового стажу іншими документами виникає лише у випадку відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Як вбачається з копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 05 листопада 1990 року позивача 05 листопада 1990 року прийнято в ремонтно-механічний цех слюсарем по ремонту технологічного обладнання четвертого розряду, 09 березня 1993 року переведено у воєнізовану охорону контролером контрольно-пропускного пункту 2 класу та 19 жовтня 1999 року звільнено за власним бажанням.

Вказані записи трудової книжки містять інформацію про періоди роботи, займану посаду та печатки підприємств Лисичанського нафтопереробного заводу, який перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «Лисичанськнафтооргсинтез».

В Індивідуальних відомостях про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) від 11 липня 2025 року є записи роботи позивача у Відкритому акціонерному товаристві «Лисичанськнафтооргсинтез» (код 05400848) за період з 01 січня 1999 року по 19 жовтня 1999 року, який зараховано до страхового стажу позивача.

20 червня 1974 року постановою Держкомтруда СРСР № 162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі Інструкція № 162), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до абзацу першого пункту 1.1. Інструкції № 162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округа, на території яких розташовано це підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1. Інструкції № 162).

Згідно з абзацами другим, третім пункту 2.2. Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до пункту 2.3. Інструкції № 162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 05 січня 1984 року, у графі 2 трудової книжки раніше встановленого зразка (1938 р.) записується «1984.05.01», в трудових книжках, виданих після 01 січня 1975 року; «05.01.1984». Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольору.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.5. Інструкції № 162).

Відповідно до пункту 2.8. Інструкції № 162 виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

Згідно з пунктом 2.9. Інструкції № 162 у розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за № таким-то недійсний». Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним» звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається дублікат трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Абзацом першим пункту 2.10. Інструкції № 162 встановлено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується адміністрацією за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані. Посилання на відповідні документи вносяться на внутрішньому боці обкладинки та засвідчуються підписом керівника підприємства чи спеціально уповноваженою ним особою і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (абзаци перший-третій пункту 2.12. Інструкції № 162).

Відповідно до пункту 2.25 Інструкції № 162 записи про причини звільнення повинні проводитись у трудовій книжці у точній відповідності до формулювання чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Наприклад, «Звільнено за згодою сторін, п. 1 ст. 29 КЗпП РРФСР». При розірванні трудового договору з ініціативи робітника або службовця з причин, з якими законодавство пов`язує надання певних пільг та переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад, «Звільнено за власним бажанням у зв`язку із зарахуванням до вищого навчального закладу, ст. 31 КЗпП РРФСР» або «Звільнено за власним бажанням у зв`язку з направленням за комсомольською путівкою на будівництво (вказується назва ударної комсомольської забудови), ст. 31 КЗпП РРФСР». При розгляді та затвердженні трудовим колективом кандидатури передовиків провадження для направлення на навчання до вищих та середніх спеціальних навчальних закладів з виплатою стипендії за рахунок коштів підприємства у трудовій книжці проводиться запис: «Звільнений від роботи у зв`язку з направленням на навчання (вказується вища або середня спеціальна навчальна установа) заклад) як передовика виробництва з виплатою стипендії за рахунок коштів (вказується конкретне підприємство), ст. 31 КЗпП РРФСР». При розірванні трудового договору з ініціативи робітника чи службовця у зв`язку з переїздом до іншої місцевості порядку організованого набору робочих запис про звільнення вноситься у трудову книжку із зазначенням цієї причини. Наприклад, «Звільнений за власним бажанням у зв`язку з направленням на роботу з організованого набору робітників для роботи на підприємстві (вказується конкретне підприємство), ст. 31 КЗпП РРФСР».

Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з дотриманням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 дата звільнення; у графі 3 причина звільнення; у графі 4 вказується, на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дату та номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Наприклад, трудовий договір із працівником припиняється у зв`язку із скороченням штатів 10 жовтня 1986 року є останнім днем його роботи. У трудовій книжці працівника має бути зроблено наступний запис: у графі 1 розділу «Відомості про роботу» ставиться порядковий номер запису, у графі 2 дата звільнення (10.10.1986), у графі 3 пишеться: «Звільнено за скороченням штатів, п. 1 ст. 33 КЗпП РРФСР», у графі 4 вказується дата та номер наказу (розпорядження) про звільнення.

Аналогічні за змістом положення містить також Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110.

Оскільки відповідно до пункту 18 постанови Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної центральної ради професійних союзів від 06 вересня 1973 року № 656 «Про трудові книжки працівників та службовців», відповідальність за організацію роботи з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 677/277/17.

Відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, і право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки (вина позивача відсутня).

Отже, з огляду на вказане, суд вважає, що позивач не може бути позбавлений свого права щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 05 листопада 1990 року по 31 грудня 1998 року на Лисичанському нафтопереробному заводі, який перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «Лисичанськнафтооргсинтез».

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в ГУ ПФУ в Донецькій області відсутні підстави для незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 05 листопада 1990 року по 31 грудня 1998 року на Лисичанському нафтопереробному заводі, який перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «Лисичанськнафтооргсинтез».

Оскільки на час звернення з заявою про призначення пенсії по інвалідності позивачу виповнилося 53 роки 03 місяці, є особою з інвалідністю ІІ групи та має необхідний страховий стаж 13 років, відповідно до Закону № 1058-IV позивач має право на призначення пенсії по інвалідності.

У зв`язку з цим рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 16 липня 2025 року № 69, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

Оскільки інвалідність позивачу встановлено 21 травня 2025 року, а з заявою про призначення пенсії по інвалідності звернуся 09 липня 2025 року, пенсія позивачу має бути призначена з 21 травня 2025 року.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (частина третя статті 245 КАС України).

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 16 липня 2025 року № 69 про відмову у призначенні позивачу пенсії по інвалідності;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області призначити позивачу за його заявою від 09 липня 2025 року пенсію по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV з 21 травня 2025 року, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 05 листопада 1990 року по 31 грудня 1998 року на Лисичанському нафтопереробному заводі, який перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «Лисичанськнафтооргсинтез».

Відмовити у задоволенні інших позовних вимог.

Суд зазначає, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом № 1058-ІV.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі Закон № 3674-VI).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Частиною першою статті 4 Закону № 3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 4 Закону № 3674-VI).

У частині третій статті 6 Закону № 3674-VI визначено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Станом на 01 січня 2025 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028,00 грн. Тобто, за одну вимогу немайнового характеру фізична особа мала сплатити судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, тобто в даному випадку повинна становити 968,96 грн.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Оскільки позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору за подання цієї позовної заяви.

Разом з цим, позивачем до позовної заяви додано квитанцію про сплату судового збору від 23 липня 2025 року № LRY1-LYDM-3K8E у розмірі 968,96 грн.

Отже, позивач має право звернутися до суду із клопотанням про повернення судового збору у розмірі 968,96 грн, сплаченого при поданні позову за квитанцією від 23 липня 2025 року № LRY1-LYDM-3K8E.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ідентифікаційний код 13486010, місцезнаходження: пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 16 липня 2025 року № 69 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності.

Зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області призначити ОСОБА_1 за його заявою від 09 липня 2025 року пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 21 травня 2025 року, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 05 листопада 1990 року по 31 грудня 1998 року на Лисичанському нафтопереробному заводі, який перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «Лисичанськнафтооргсинтез».

Відмовити у задоволенні інших позовних вимог.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Кисіль