Справа № 400/5813/21
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/5813/21

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Ступакової І.Г. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру України у Миколаївській області на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року (суддя Устинов І.А., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 10.06.2025) про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виданого на підставі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

19.05.2022 набрало законної сили рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року, яким:

- визнано протиправним та скасовано Рішення державного реєстратора відділу у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №РВ-021 від 07.07.2021р., №РВ-021 від 07.07.2021р., №РВ-021 від 07.07.2021р., №РВ-021 від 07.07.2021р., №РВ-021 від 07.07.2021р., №РВ-021 від 07.07.2021р., №РВ-021 від 07.07.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ --021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ -021 від 14.09.2021р., №РВ-121 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 17.09.2021р., №РВ-021 від 17.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ -021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р, №РВ-021 від 17.09.2021р., №РВ-021 від 17.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 17.09.2021р., №РВ-021 від 17.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 17.09.2021р., №РВ-021 від 17.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р., №РВ-021 від 14.09.2021р. про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру;

- зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області зареєструвати в Державному земельному кадастрі земельні ділянки за проектом землеустрою, виготовленим ФОП на замовлення позивачів згідно відповідних договорів.

24.02.2025 на виконання зазначеного рішення судом видані виконавчі листи.

03.06.2025 до суду від Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надійшла заява, подана у порядку статті 374 КАС України, про визнання виконавчого листа Миколаївського окружного адміністративного суду, виданого 24.02.2025 на рішення по справі №400/5813/21 на користь ОСОБА_30 , таким, що не підлягає виконанню.

На обґрунтування поданої заяви зазначалося, що на час розгляду справи №400/5813/21 вимоги в частині зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області зареєструвати в Державному земельному кадастрі земельну ділянку в межах Нечаївської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області за проектом землеустрою, виготовленим фізичною особою - підприємцем ОСОБА_36 на замовлення ОСОБА_30 згідно договору №57/9 від 17.08.2021 р., відповідали існуючим нормам законодавства, якими врегульовано процедурні питання реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Проте, на час набуття цим рішенням законної сили та видачі виконавчого листа у справі №400/5813/21 до «Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого постановою КМУ від 17.10.2012 №1051, внесено ряд суттєвих змін, а саме, Постановою КМУ Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України щодо стимулювання, меліорації земель від 27.09.2022 №1077, яка набула чинності 04.10.2022, внесено зміни в процедурні питання реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі у частині застосування принципу випадковості під час здійснення реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2021 №1417 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», яка набрала чинності 31.12.2021, тобто вже після прийняття рішення у справі, внесено зміни до Порядку №1051 а саме, встановлення обов`язку сертифікованого інженера землевпорядника, відповідального за розроблення технічної документації, в частині надсилання заяви про державну реєстрацію земельної ділянки та документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки в електронній формі з накладеним сертифікованим інженером-землевпорядником кваліфікованим електронним підписом з використанням Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, у тому числі через вебсторінку Держгеокадастру.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що його обов`язок за виконавчим листом у даній справі було припинено.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального права, невідповідних висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, правовим та фактичним обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права, що проявилось у незастосуванні норм пунктів 6, 70, 109- 111 Порядку 1051, статей 22, 26, 28 ЗУ «Про землеустрій», статті 21 ЗУ «Про Державний земельний кадастр», просить скасувати ухвалу Миколаївського окружного суду від 10.06.2025 у справі 400/5813/21, якою відмовлено у задоволенні заяви Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання виконавчого листа №400/5813/21, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом 24.02.2025 стягувачу ОСОБА_19 таким, що не підлягає виконанню, і ухвалити нове судове рішення, яким заяву Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 03.06.2025 задовольнити повністю.

На обґрунтування поданої скарги зазнається, що суд першої інстанції залишив поза увагою лист від 12.03.2025 №28-14-0.6-Р1039/2-25 (наявний в матеріалах справи) до ФОП ОСОБА_37 - розробника технічної документації згідно договору №57/10 від 17.08.2021, укладеного з ОСОБА_19 , із пропозицією вжити заходів щодо подачі заяв про державну реєстрацію земельних ділянок згідно з діючим на дату видачі виконавчого листа алгоритмом матеріально-правового регулювання (відповідно до Порядку 1051), а також не надав жодної оцінки відповіді (листу від 13.03.2025 за №4) вказаного землевпорядника на звернення Головного управління.

Також судом безпідставно не враховано, що договірні відносини між замовником технічної документації із землеустрою та її розробником врегульовано приписами Закону України «Про Землеустрій». Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 22 ЗУ «Про землеустрій» здійснюється на підставі укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації з землеустрою.

Додатково апелянт зазначив, що судом першої інстанції не враховано наслідки об`єктивної неможливості виконання рішення у справі №400/5831/21 (у частині) у вигляді несення невиправданого надмірного фінансового тягаря Головним управлінням (як державним органом, що повністю фінансується з Державного бюджету), пов`язаного із примусовим стягненням державним виконавцем виконавчого збору (у сумі 32000,00 грн. за примусове виконання одного виконавчого документа), витрат на проведення виконавчих дій та можливих штрафів (за невиконання об`єктивно невиконуваного рішення), шляхом накладення арешту на рахунки (відкриті у Держказначействі), що містить у собі загрозу повної паралізації основної та фінансово-господарської діяльності Головного управління щодо реалізації покладених на останнє завдань відповідно до визначеної компетенції.

ОСОБА_1 надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції спірне питання було розглянуто в порядку письмового провадження.

Апеляційним судом справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття129), суд ухвалює рішення іменем України, а судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).

Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення в процесуальному законодавстві України.

Так, статтею 14 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 372 КАС України визначено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.

Згідно із частинами першою, другою цієї статті у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому рішення суду можуть виконуватися у добровільному або примусовому порядку. Особа може виконати рішення суду добровільно: з моменту набрання рішенням суду законної сили; до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.

За правилами частини першої статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 374 КАС України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до частини другої статті 374 КАС України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові від 05 листопада 2020 року (справа №752/2391/17) Верховний Суд вказав, що наведені в статті 374 КАС України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові і процесуально-правові.

До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Під іншими причинами слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Так, в обґрунтування заяви відповідача про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню посилається на те, що нормативні акти, які врегульовують питання державної реєстрації земельних ділянок щодо процедури подання відповідних заяв та їх розгляд, за період часу, що минув з моменту прийняття рішення по справі, до моменту видачі виконавчого листа, кардинально змінились.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість таких доводів, оскільки відповідні зміни у законодавство припинено Головному управлінню обов`язок за виконавчим листом у даній справі.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі №400/5813/21 набрало законної сили рішення 19.05.2022, тоді як зміни, на які посилається відповідач, відбулись 04.10.2022.

До того ж, як правильно встановлено судом, відповідачем було частково виконано рішення суду щодо інших позивачів.

Отож, тривала бездіяльність Головного управління Держгеокадастру України у Миколаївській області (з 19.05.2022 по 04.10.2022) щодо невиконання рішення суду відносно ОСОБА_30 не може бути підставою для припинення зобов`язання виконати рішення суду.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав застосування судом положень частини другої статті 374 КАС України, якою передбаченого визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги Головного управління колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява №6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява №60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява №40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява №30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Отже, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано наслідки об`єктивної неможливості виконання рішення у справі №400/5831/21 (у частині) у вигляді несення невиправданого надмірного фінансового тягаря Головним управлінням (як державним органом, що повністю фінансується з Державного бюджету), пов`язаного із примусовим стягненням державним виконавцем виконавчого збору (у сумі 32000,00 грн. за примусове виконання одного виконавчого документа), витрат на проведення виконавчих дій та можливих штрафів (за невиконання об`єктивно невиконуваного рішення), шляхом накладення арешту на рахунки (відкриті у Держказначействі), що містить у собі загрозу повної паралізації основної та фінансово-господарської діяльності Головного управління щодо реалізації покладених на останнє завдань відповідно до визначеної компетенції, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки зазначене не входить до кола питань, заявлених Головним управління Держгеокадастру у Миколаївській області у заяві про визнання виконавчого листа Миколаївського окружного адміністративного суду, виданого 24.02.2025 на рішення по справі №400/5813/21 на користь ОСОБА_30 , що не підлягає виконанню.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Резюмуючи все вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що зазначені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними, а висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру України у Миколаївській області залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.Г.Ступакова

Суддя Ю.В.Осіпов