Справа № 420/16300/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/16300/24

Головуючий І інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 13.09.2024р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

27.05.2024р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 01.03.2024р. за №40 про відмову їй у призначені пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області призначити та виплачувати їй пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 22.02.2024р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення є протиправним, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до п.2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019р. №2-р/2019, положення п. «а» ст.54, ст.55 Закону «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII, були визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Враховуючи вищезазначене, на думку позивача, підстави для відмови у призначенні їй пенсії за вислугу років були відсутні.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 01.03.2024р. №40 про відмову у призначені пенсії за вислугу років ОСОБА_1 . Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 22.02.2024р. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 04.10.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.09.2024р. і прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

14.11.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Одеській області та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

14.01.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечувала щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

22.02.2024р. позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років.

Вік заявниці на момент звернення становив 50 повних років.

До заяви від 22.02.2024р. позивачем було додано: довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру; паспорту громадянина України; підтвердження проходження навчання у Медичній Школі м. Кагул; диплому серії НОМЕР_1 Кагульського медичного училища; трудової книжки серії НОМЕР_2 ; довідки про заробітну плату для обчислення пенсії №1 від 02.01.2024р.

Заяву про призначення пенсії та документи прийнято 22.02.2024р. та зареєстровано за №341, що підтверджується розпискою-повідомленням від 22.02.2024 року.

01.03.2024р. за результатом розгляду заяви позивача про призначення пенсії ГУ ПФУ в Одеській області прийнято рішення №40 про відмову у призначенні пенсії.

Так, за результатами розгляду документів доданих до заяви відповідачем у вказаному рішенні встановлено, що страховий стаж особи - 33 років 05 місяців 13 днів; спеціальний стаж особи станом на 11.10.2017р. становить 25 років 02 місяці 13 днів. До страхового та спеціального стажу зараховані всі періоди роботи.

Посилаючись на п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яким передбачено призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.201р. - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.01.2016р. - не менше 25 років 06 місяців; до 11.10.2017р. - не менше 26 років 06 місяців, ГУ ПФУ в Одеській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців.

Позивача повідомлено, що право на призначення пенсії за наявними документами вона набуде 21.08.2036р.

Позивач не погоджується із зазначеним рішенням та вважає, що відповідач застосовує не ту редакція п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зв`язку із чим звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позовні вимоги, суд 1-ї інстанції виходив з обґрунтованості і доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, дані спірні правовідносини врегульовані Конституцією України та Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII та постановою Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» від 04.11.1993р. №909.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Як передбачено п.2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52, 54 та 55 Закону №1788-XII, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-XII. Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до ст.27 та з урахуванням норм ст.28 цього Закону.

Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017р. №2148-VIII набрав чинності 11.10.2017р.

Статтею 2 Закону №1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно зі ст.7 Закону №1788-XI, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

У силу ст.52 цього Закону, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до п. «е» ст.55.

Пунктом «е» ст.55 Закону № 1788-XI (у редакції, чинній до 01.04.2015р.) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII, зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абз.1 - 11 п. «е» ст.55 Закону №1788-XI), а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII було установлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у п. «е» ст.55 Закону №1788-XI.

Так, відповідно до внесених змін п. «е» ст.55 Закону №1788-XII було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015р. - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015р. по 31.03.2016р. - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016р. по 31.03.2017р. - не менше 26 років; з 01.04.2017р. по 31.03.2018р. - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018р. по 31.03.2019р. - не менше 27 років; з 01.04.2019р. по 31.03.2020р. - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020р. по 31.03.2021р. - не менше 28 років; з 01.04.2021р. по 31.03.2022р. - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022р. по 31.03.2023р. - не менше 29 років; з 01.04.2023р. по 31.03.2024р. - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024р. або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абз.1 цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 01.01.2016р. мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абз.1,2 цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абз.2 - 11 цього пункту, та після досягнення ними, серед іншого, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969р. по 31.12.1970р.

03.10.2017р. прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII, яким з 11.10.2017р. розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV доповнено п.2-1.

За змістом п.2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52, 54 та 55 Закону №1788-XII, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-XII.

Також, Законом №2148-VІІІ були внесені зміни до п.16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

Однак, як загальновідомо, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019р. №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. «а» ст.54, ст.55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України №213-VIII та №911-VIII. При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Згідно зі ст.51 Закону №1788-XI, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Конституційний Суд України вказав, що положення п. «а» ст.54, ст.55 Закону №1788-XI зі змінами, які були внесені Законом №911-VIII в частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у п. «а» ст.54 Закону №1788-XI, та 55 років для осіб, зазначених у п.п. «е», «ж» ст.55 Закону №1788-XI, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст.ст.1,3, ч.3 ст.22 та ст.46 Основного Закону України.

Також, Конституційний Суд України зазначив, що положення п. «а» ст.54, ст.55 Закону №1788-XI зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення п. «а» ст.54, ст.55 Закону №1788-XI зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, суперечать положенням ст.ст.1, 3, 46 Основного Закону України.

За змістом п.2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019р. №2-р/2019 положення п. «а» ст.54, ст.55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України №213-VIII та №911-VIII, були визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє колегії суддів дійти до висновку про те, що пенсія за вислугу років згідно зі ст.ст.52,54 та 55 Закону №1788-XI може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений відповідними статтями Закону №1788-XI, станом на 11.10.2017р.

Разом із тим, з 04.06.2019р., тобто з дати прийняття Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019, при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законами №213-VIII та №911-VIII.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27.07.2022р. у справі №440/1286/20.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що на момент звернення позивача до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії її спеціальний пільговий стаж складав 25 років 02 місяці 16 днів, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788-XI, з огляду на вищезазначене.

Тож, доводи апелянта про те, що у позивача відсутній спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, а також, що правом виходу на пенсію за вислугу років може скористатися особа, яка має спеціальний стаж станом на 10.10.2017р. не менше ніж 26 років і 6 місяців, колегія суддів до уваги не приймає як необґрунтовані.

Як наслідок, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 10.09.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко