Справа № 460/8772/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/8772/24 пров. № А/857/13823/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року (головуючий суддя Поліщук О.В., м.Рівне) у справі №460/8772/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

07.08.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивача при призначенні пенсії за віком періоду трудової діяльності з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002, а також неповного зарахуванням до страхового стажу періоду підприємницької діяльності з 01.05.2005 по 30.06.2010; зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу при призначенні пенсії за віком періоди трудової діяльності з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002, а також період підприємницької діяльності з 01.05.2005 по 30.06.2010 в повному обсязі; зобов`язати відповідача провести перерахунок призначеної позивачу пенсії із врахуванням страхового стажу за періоди з 13.01.2000 по 31.12.2000, з 01.01.2002 по 31.12.2002, з 01.05.2005 по 30.06.2010 в повному обсязі; зобов`язати відповідача виплатити позивачу недоотримані з часу призначення пенсії (26.02.2019) грошові кошти.

Позов обґрунтовує тим, що в з лютого 2019 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію за віком, призначену за нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Позивач вказує, що з моменту призначення пенсії за віком він неодноразово звертався до відповідача з приводу перерахунку обсягу його страхового стажу, а саме зарахування до страхового стражу періодів роботи з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002, а також періоду підприємницької діяльності з 01.05.2005 по 30.06.2010 в повному обсязі. На останнє звернення позивача відповідач повідомив про відсутність підстав для зарахування періодів роботи позивача у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002 у зв`язку з несплатою страхових внесків за позивача протягом вказаних періодів та відсутністю в матеріалах пенсійної справи позивача відповідного трудового договору. Також, відповідач відмовив у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду підприємницької діяльності з 01.05.2005 по 30.06.2010 в повному обсязі, оскільки сума сплачених страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок у відповідному місяці року. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, оскільки в силу вимог закону обов`язок щодо своєчасної сплати страхових внесків покладено на роботодавця, а тому їх несплата протягом періодів роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не може позбавляти позивача права на зарахування таких періодів до страхового стажу. Крім того, позивач зазначає, що провадження підприємницької діяльності здійснював із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в т.ч. у період з 01.05.2005 по 30.06.2010, а тому такий період підлягає зарахуванню до страхового стажу в повному обсязі незалежно від розміру сплачених страхових внесків.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 при призначенні йому пенсії за віком періодів трудової діяльності з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести з 26.02.2019 перерахунок та виплачу пенсії за віком ОСОБА_1 з урахуванням страхового стажу за періоди з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що з 26.02.2019, на виконання судових рішень, позивачу призначено дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Апелянт звертає увагу на те, що згідно з приписами статті 24 названого Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок; страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. При призначені пенсії позивачу до його страхового стажу не були зараховані періоди роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002 у зв`язку з відсутністю в системі персоніфікованого обліку відомостей про сплату страхових внесків за позивача у вказані періоди та ненаданням позивачем додаткових документів для підтвердження таких періодів роботи, а саме трудового договору (його копії), на підставі якого до трудової книжки позивача були внесені записи про роботу у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . Також, апелянт зазначає, що у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування наявні відомості про сплату позивачем як приватним підприємцем страхових внесків у період з 01.01.2005 по 28.02.2019. При цьому, в період провадження підприємницької діяльності з 01.05.2005 по 30.06.2010 сума сплачених страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок у відповідному місяці року, а тому в силу вимог статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до страхового стажу для обчислення розміру пенсії такий період підприємницької діяльності враховано пропорційно сплаченим внескам. Таким чином, апелянт стверджує, що у спірних правовідносинах діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Крім того, рішення суду оскаржив і позивач. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

04.06.2025 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу відповідача. Зазначає, що відповідач навмисно використав нечинний закон, а тому його бездіяльність є протиправною. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області.

З 26.02.2019 позивачу призначено дострокову пенсію за віком на умовах, встановлених пунктом 3 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Згідно з розрахунком страхового стажу у пенсійній справі № 72, при призначенні пенсії позивачу відповідачем було враховано наявний у нього страховий стаж обсягом 32 роки 03 місяці 07 днів.

Водночас, при призначенні пенсії позивачу до його страхового стажу не були зараховані періоди трудової діяльності у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002, а також не зараховано в повному обсязі період провадження позивачем підприємницької діяльності з 01.05.2005 по 30.06.2010. Вказане не заперечується учасниками справи за змістом заяв по суті.

У відповідь на звернення позивача щодо врахування страхового стажу для обчислення пенсії за віком, відповідач листом від 01.02.2024 за № 1634-140/М-02/8-1700/24 повідомив про відсутність правових підстав для зарахування спірних періодів трудової діяльності до страхового стажу. Зі змісту листа слідує, що таке рішення пенсійного органу ґрунтується на наступних мотивах та висновках: відповідно до статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок; страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; згідно з записами №№ 14, 15 трудової книжки позивача НОМЕР_1 , скан-копія якої наявна в електронній пенсійній справі, з 13.01.2000 по 31.12.2002 позивач працював у підприємця ОСОБА_2 ; зазначені записи внесені у трудову книжку на підставі трудового договору від 29.11.2000 № 1119; вказаний трудовий договір (або його копія, завірена в установленому порядку) в матеріалах пенсійної справи відсутній; у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за періоди з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002 відомості про сплату страхових внесків відсутні; підстави для зарахування до страхового стажу періодів роботи з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002 відсутні у зв`язку з відсутністю в системі персоніфікованого обліку відомостей про вказані періоди та непідтвердження цих періодів додатковими документами (трудовий договір або його копія, завірена в установленому порядку); у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування наявні відомості про сплату позивачем як приватним підприємцем страхових внесків з 01.01.2005 по 28.02.2019; у період провадження підприємницької діяльності з 01.05.2005 по 30.06.2010 сума сплачених страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок у відповідному місяці року; згідно з вимогами статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", до страхового стажу для обчислення розміру пенсії період підприємницької діяльності з 01.05.2005 по 30.06.2010 враховано пропорційно сплаченим внескам; тривалість страхового стажу позивача за період ведення підприємницької діяльності визначено на підставі відомостей реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо обчислення його страхового стажу та вважаючи такі дії протиправними, звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З 01.04.1992 введено в дію в повному обсязі Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (Закон № 1788-XII). Згідно з Преамбулою, цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій; Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

З 01.01.2004 набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (Закон № 1058-IV). Згідно з Преамбулою, цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Також, пунктом 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV, право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому, особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років. За вибором матері або в разі її відсутності, якщо виховання п`ятьох або більше дітей, дитини з інвалідністю чи тяжко хворої дитини, якій не встановлено інвалідність, до шестирічного віку здійснювалося батьком, батьку призначається дострокова пенсія за віком після досягнення віку 55 років та за наявності страхового стажу не менше ніж 20 років.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з абзацами першим - другим частини третьої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати на дату здійснення доплати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Також, частинами першою, другою, десятою та дванадцятою статті 20 Закону № 1058-IV встановлено, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Отже, обов`язок щодо обчислення та сплати страхових внесків покладається на страхувальників, якими згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV є роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. При цьому, невиконання такого обов`язку тягне за собою застосування до страхувальника фінансових санкцій, передбачених пунктом 2 частини десятої статті 106 Закону № 1058-IV (накладення штрафу в розмірі суми страхових внесків, яка підлягає сплаті страхувальником).

Абзацом першим частини другої статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Колегія суддів звертає увагу, що періоди трудової діяльності з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002, зокрема щодо якого виник спір, у часі відбувся до набрання чинності Законом № 1058-IV, а тому умови зарахування такого періоду до страхового стражу встановлює Закон № 1788-XII.

Згідно з пунктом "а" статті 3 Закону № 1788-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, гіг-спеціалісти, які залучені резидентами Дія Сіті за гіг-контрактами відповідно до Закону України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні", - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Крім того, пунктом "а" частини третьої статті 56 Закону № 1788-XII визначено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

При цьому, статтею 62 Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Аналіз змісту вказаної норми права дозволяє апеляційному суду вважати, що до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування обчислення страхового стажу здійснювалося на підставі трудової книжки, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній - на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання та архівними установами. Більше того, такі документи (трудова книжка та документи, видані за місцем роботи, служби, навчання та архівними установами) є підставою для внесення відомостей про трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 01.01.2004, до частини персональної електронної облікової картки застрахованої особи в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В свою чергу, досліджуючи питання щодо моменту впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, колегія суддів зазначає наступне.

З метою створення організаційних передумов, проведення підготовчих робіт та вирішення першочергових завдань, пов`язаних із реформуванням системи пенсійного забезпечення, Указом Президента України від 04.05.1998 № 401/98 "Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування" (Указ № 401/98) доручено Кабінету Міністрів України у місячний строк: розробити і затвердити комплекс заходів щодо поетапного впровадження, протягом 1998-2000 років, у Пенсійному фонді України автоматизованого персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування та передбачити їх фінансування в межах бюджету цього Фонду на 1998-2000 роки; підготувати і затвердити Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування.

На виконання Указу Президента України від 04.05.1998 № 401/98 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 04.06.1998 № 794 "Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування" (Постанова № 794), пунктом 1 якої затверджено Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (додається).

Відповідно до пункту 2 Постанови № 794 Уряд доручив Пенсійному фонду разом із Міністерством праці та соціальної політики, Міністерством фінансів та Державною податковою адміністрацією забезпечити з 1 жовтня 1998 р. впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

В свою чергу, пунктом 3 Постанови № 794 (в редакції змін, внесених Постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2001 № 1498) установлено, що починаючи з 1 липня 2002 р. обчислення пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" здійснюється із заробітку особи за період роботи після 1 липня 2000 р. за даними системи персоніфікованого обліку.

Аналіз змісту положень Указу № 401/98 та Постанови № 794 дозволяє колегії суддів прийти висновку, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування було впроваджено в Україні з 01.07.2000. Відтак, до 01.07.2000 обчислення страхового стажу здійснюється на підставі трудової книжки, а з 01.07.2000 на підставі трудової книжки з урахуванням персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення 17.05.1983), позивач у період з 13.01.2000 по 31.12.2000 (00 років 11 місяців 18 днів) та з 01.01.2002 по 31.12.2002 (01 рік 00 місяців 00 днів) працював на посаді водія у підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за трудовим договором № 1119 від 13.01.2000, зареєстрованим у Рівненському міському центрі зайнятості (записи №№ 14, 15).

Апеляційний суд зауважує, що записи №№ 14, 15 у трудовій книжці позивача про роботу у підприємця ОСОБА_2 виконані акуратно (не містять виправлень, підтирань, закреслень тощо), місять відомості про розпорядчі документи, на підставі яких зроблені такі записи, засвідчені підписом, печаткою підприємця та на основі їх можна чітко встановити межі періоду трудової діяльності позивача і посаду, яку він займав. Більше того, такі записи додатково засвідченні підписом заступника директора Рівненського міського центру зайнятості та печаткою названої установи. Отже, достовірність записів №№ 14, 15 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення 17.05.1983) не викликає сумнівів, а тому твердження апелянта (відповідача) про необхідність підтвердження таких періодів роботи додатковим наданням трудового договору № 1119 від 13.01.2000 або його копії є безпідставним та необґрунтованим.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що період роботи позивача у підприємця ОСОБА_2 з 13.01.2000 по 30.06.2000 (до моменту впровадження персоніфікованого обліку) мав бути зарахований до його страхового стажу виключно на підставі записів №№ 14, 15 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 17.05.1983).

Щодо решти періодів роботи позивача у підприємця ОСОБА_2 з 01.07.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002, апеляційний суд зауважує, що за загальним правилом несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Тотожна правова позиція була висловлена Верховним судом у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 20.03.2019 у справі № 688/947/17.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, наявність в розпорядженні пенсійного органу відомостей про часткову сплату страхових внесків протягом спірного періоду не позбавляє особу права на зарахування усього такого періоду до страхового стажу. Так, предметом судового розгляду колегією суддів касаційної інстанції у справі 490/12392/16-а були подібні спірні правовідносини та стосувалися зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи на підприємстві з 03.05.1996 по 08.06.2001. Колегія суддів встановила, що протягом спірного періоду роботи позивача підприємство частково сплатило страхові внески, а саме у березні 1996 року та у вересні-листопаді 1996 року. Разом з тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів констатувала, що внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві з 03.05.1996 по 08.06.2001, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Відтак, постановою Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного від 22.11.2017 та залишено в силі постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.06.2017, якою пенсійний орган було зобов`язано зарахувати до страхового стажу позивача увесь період роботи на підприємстві з 03.05.1996 по 08.06.2001.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що часткова сплата страхувальником страхових внесків, так само як взагалі не сплата страхових внесків, не може нівелювати право працівника на включення відповідного періоду роботи до страхового стажу в повному обсязі. Таким чином, позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періодів роботи з 01.07.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002 до страхового стажу за порушення, вчинене підприємцем ОСОБА_2 , оскільки згідно з Законом № 1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе страхувальник.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача всього періоду провадження підприємницької діяльності з 01.05.2005 по 30.06.2010, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (Порядок № 637), час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків. При цьому, форма довідки встановлена додатком № 1 до Порядку № 637. Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Водночас, відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Порядок № 22-1), період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2.1 Порядку № 22-1 для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу (додатки 3, 4 до Положення).

Також, підпункту 1 пункту 3-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV встановлено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: 1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Таким чином, аналізуючи наведені норми, колегія суддів зазначає, що у період з 01.05.2005 по 30.06.2010 (спірний період у цій справі) на законодавчому рівні було передбачено зарахування до страхового (трудового) стажу для обчислення пенсій усього періоду здійснення підприємницької діяльності незалежно від розміру сплачених страхових внесків виключно для осіб, які здійснювали ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку.

За наслідком дослідження матеріалів справи, апеляційний суд зауважує, що позивачем не було надано відповідачу жодних документів (матеріалів) на підтвердження обставин щодо перебування на спрощеній системі оподаткування (застосування фіксованого податку) в період провадження підприємницької діяльності з 01.05.2005 по 30.06.2010. Крім того, не було надано позивачем відповідачу і доказів сплати протягом спірного періоду ведення підприємницької діяльності страхових внесків в повному розмірі, установленому законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що зараховуючи до страхового стажу позивача період провадження ним підприємницької діяльності, в т.ч. з 01.05.2005 по 30.06.2010, пропорційно до розміру фактично сплачених страхових внесків відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а відтак не допустив порушення прав позивача.

Щодо зобов`язання відповідача провести перерахунок призначеної позивачу пенсії із врахуванням страхового стажу за періоди з 13.01.2000 по 31.12.2000, з 01.01.2002 по 31.12.2002 та виплатити позивачу недоотримані з часу призначення пенсії (26.02.2019) грошові кошти, колегія суддів зазначає наступне.

На момент вирішення питання про призначення пенсії позивачу останній надав відповідачу документи, яких було достатньо для позитивного вирішення питання про зарахування до страхового стажу позивача періодів трудової діяльності з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002, у зв`язку з чим вимога позивача про зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії позивача з урахуванням такого страхового стажу з моменту призначення пенсії (26.02.2019), як вірно зазначив суд першої інстанції, є обґрунтованою. Разом з тим, апеляційний суд враховує, що у Законі № 1058-IV поняття "виплати недоотриманої пенсії" використовується лише в контексті виплати суми пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, чого в межах спірних правовідносин не відбулося.

Таким чином апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача з урахуванням страхового стажу за періоди з 13.01.2000 по 31.12.2000 та з 01.01.2002 по 31.12.2002.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року у справі №460/8772/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар