Справа № 640/13250/20
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Беспалова О.О., Вівдиченко Т.Р.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

16 червня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, апелянт), у якому просить:

- зобов`язати Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України виконати обов`язки, які поклалися на нього в результаті замовлення індивідуального номерного знаку на інтернет сайті https://e-driver.hsc.gov.ua, а саме:

1) зобов`язати Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України виготовити раніше замовлений індивідуальний номерний знак « 16-й код адміністративно-територіальної належності, НОМЕР_2» (НОМЕР_2) згідно вимог ДСТУ:3650:2012, ДСТУ: 4278:2012 та зареєструвати його в інформаційно-обчислювальної системі Міністерства внутрішніх справ України для подальшого внесення інформації про цей номерний знак до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_1 , шляхом заміни цього свідоцтва у Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ України №5152.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що відмова відповідача, мотивована тим, що номерний знак, замовлений позивачем, двічі схожий за накресленням із номерними знаками, що видають (видавали) під час державної реєстрації транспортних засобів в Україні, а саме літера «З» схожа за накресленням до цифри «три» таким чином утворюється друга схожість із номерними знаками, що видають на поточний час у форматі: «дві літери, чотири цифри, дві літери», є протиправною.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України про зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 15.09.2019 року про виготовлення раніше замовленого ІНЗ « 16-й код адміністративно-територіальної належності, НОМЕР_2» (НОМЕР_2) та про реєстрацію його в інформаційно-обчислювальної системі МВС для подальшого внесення інформації про цей ІНЗ до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, шляхом заміни цього свідоцтва.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позиція суду мотивована тим, що відповідачем досі належно не розглянуто заяву позивача від 15.09.2019 року та не прийнято відповідного рішення. Поряд із цим, визначаючись щодо належного способу порушеного права позивача, суд вважав за необхідне визнати протиправною бездіяльність Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 15.09.2019 року про виготовлення раніше замовленого ІНЗ « 16-й код адміністративно-територіальної належності, НОМЕР_2» (НОМЕР_2) та про реєстрацію його в інформаційно-обчислювальної системі МВС для подальшого внесення інформації про цей ІНЗ до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, шляхом заміни цього свідоцтва. У ході судового розгляду справи відповідачем не надано суду обґрунтованих пояснень щодо не прийняття рішення за наслідками розгляду заяви позивача від 15.09.2019 року, як і не надано доказів правомірності такої поведінки.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у справі №640/13250/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю; розгляд справи здійснювати за участю представника Головного сервісного центру МВС.

Доводи апеляційної скарги наступні.

Позовна заява не містила вимог щодо визнання протиправною бездіяльності ГСЦ МВС щодо неприйняття рішення за заявою позивача від 15 вересня 2019 року про виготовлення раніше замовленого ІНЗ « 16-й код адміністративно-територіальної належності, НОМЕР_2» (НОМЕР_2); позивач не подавав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, чи про зміну предмета або підстав позову; вийшовши за межі позовних вимог суд першої інстанції фактично розглянув вимогу, яка не була заявлена позивачем, а також не пов`язана із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Суд залишив поза увагою, що 16 вересня 2019 року ГСЦ МВС розглянув заяву позивача від 15 вересня 2019 року, результатом якої є відмова у задоволенні індивідуального номерного знаку з написом «НОМЕР_2».

Висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, а тому є необґрунтованими та вказують, що додатки ГСЦ МВС до відзиву у справі судом оцінено неповно та невсебічно.

Судом під час прийняття оскаржуваного рішення від 18 квітня 2025 року у справі №640/13250/20 в порушення частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надано перевагу поясненням позивача та залишено без уваги фактично усі наведені ГСЦ МВС у відзиві на позовну заяву доводи та обґрунтування.

Суд першої інстанції, виходячи за межі позовних вимог, має обґрунтувати наявність підстав для цього, у тому числі недостатність обраного позивачем способу захисту та можливість більш ефективного захисту за допомогою іншого способу, який при цьому не може призводити до погіршення становища позивача.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2025 та від 23.06.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження.

17.07.2025 позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого зазначає, що апелянт не надав переконливих доказів, які б спростовували законність рішення суду чи доводили невідповідність формату номерного знаку вимогам ДСТУ 4288:2012; відповідь ГСЦ МВС від 16 вересня 2019 року про неможливість виконання запиту не містила чіткого обґрунтування чи посилань на конкретні норми законодавства, що є порушенням принципів прозорості та обґрунтованості адміністративних рішень; повторний запит від 16 січня 2020 року також залишився без належної відповіді; суд першої інстанції правомірно визнав таку бездіяльність протиправною та зобов`язав ГСЦ МВС виконати вимоги.

17.07.2025 позивачем подано додаткові пояснення, згідно яких просить продовжити розгляд справи в порядку, передбаченому ухвалою від 23 червня 2025 року.

Щодо клопотання апелянта про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 2 та 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

У той же час, згідно частин 1-3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 4 статті 12, частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених частиною 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з поданого клопотання відповідача, в такому не наведено доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.

Колегія суддів зазначає, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін ніяким чином не обмежує процесуальні права учасників справи, а свої пояснення та докази у справі учасники справи мають можливість надати до суду за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно з пунктом 10 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши клопотання апелянта, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, тощо, беручи до уваги пункт 20 частини 1 статті 4 та частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що дана справа є справою незначної складності, а характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають її розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2019 позивач через сервіс «Електронний кабінет водія», що знаходиться за Інтернет-адресою https://c-driver.hsc.gov.ua замовив індивідуальний номерний знак « 16-й код адміністративно-територіальної належності, НОМЕР_2» (НОМЕР_2) та сплатив 1555,06 грн (а.с.70).

Під час вищенаведеної операції утворилась заява на забезпечення виготовлення індивідуального номерного знаку від імені ОСОБА_1 до начальника Головного сервісного центру МВС та заява на приєднання до публічного договору-оферти про надання представницьких послуг Центральною філією Державного підприємства «Інфотех».

16.09.2019 позивачем отримано лист, в якому зазначено про те, що замовлений ним індивідуальний номерний знак 15.09.2019 не може бути виготовлений та зареєстрований, оскільки він є схожими за накресленням із номерним знаком, який видають (видавали) під час державної (відомчої) реєстрації транспортних засобів в Україні (а.с.71).

12.12.2019 позивач звернувся до Головного сервісного Центру МВС із заявою, у якій просив виконати вищенаведене замовлення або у разі відмови надати йому розгорнуту відповідь стосовно причин відмови, оскільки, на думку позивача, описана у електронному листі від 16.09.2019 причина з юридичної та наукової точки зору є суб`єктивною (а.с.73-77).

03.01.2020 позивач отримав лист від Головного сервісного Центру МВС, в якому зазначається про те, що йому відмовлено з тих самих причин, що наведені вище та наведені ДСТУ, згідно яких виготовлюються номерні знаки (а.с.78-79).

16.01.2020 позивач звернувся до Сервісного центру МВС із заявою, в якій попросив навести йому методологію визначення тотожності та схожості індивідуальних номерних знаків з номерними знаками, що видають (видавали) під час державної реєстрації транспортних засобів в Україні, у яких навів низку прикладів, з використанням ДСТУ, відповідно до яких з наукової точки зору замовлений ним номерний знак не схожий за накресленням із номерними знаками, що видають (видавали) під час державної реєстрації транспортних засобів в Україні (а.с.80-83).

05.02.2020 позивач отримав лист Головного сервісного центру МВС, у якому вказано про те, що йому відмовлено з тих самих причин, що наведені вище та зазначено, що замовлений позивачем номерний знак двічі схожий за накресленням із номерними знаками, що видають (видавали) під час державної реєстрації транспортних засобів в Україні, а саме літера «З» схожа за накресленням до цифри «три», таким чином утворюється друга схожість із номерними знаками, що видають на поточний час у форматі: «дві літери, чотири цифри, дві літери».

Вважаючи порушеними свої права щодо отримання індивідуального номерного знаку « 16-й код адміністративно-територіальної належності, НОМЕР_2» (НОМЕР_2), позивач звернувся до суду з вимогою зобов`язати Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України вчинити відповідні дії.

Колегія суддів апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.

Так, колегія суддів акцентує увагу на тому, що рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині визнання протиправною бездіяльності Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 15.09.2019 року про виготовлення раніше замовленого ІНЗ « 16-й код адміністративно-територіальної належності, НОМЕР_2» (НОМЕР_2) та про реєстрацію його в інформаційно-обчислювальної системі МВС для подальшого внесення інформації про цей ІНЗ до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, шляхом заміни цього свідоцтва.

Частиною дванадцятою статті 34 Закону України від 30 червня 1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух» (далі - Закон № 3353-XII) визначено, що на транспортні засоби закріплюються номерні знаки, які відповідають встановленим вимогам.

Єдині вимоги до замовлення, виготовлення, видачі та обліку номерних знаків транспортних засобів, що виготовляються на індивідуальне замовлення їх власників встановлені Порядком замовлення, видачі та обліку номерних знаків транспортних засобів, що виготовляються на індивідуальне замовлення їх власників, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 березня 2016 року № 174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції Україні 01 квітня 2016 року за № 494/28624 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 26 грудня 2018 року № 1058) (далі - Порядок).

Розділом ІІІ наведеного Порядку визначено Порядок замовлення та обліку індивідуальних номерних знаків онлайн через мережу Інтернет.

Для замовлення індивідуального номерного знака онлайн власник транспортного засобу проходить процедуру ідентифікації та автентифікації за допомогою мережі Інтернет із накладенням кваліфікованого електронного підпису (далі - КЕП).

Електронна взаємодія сервісних центрів МВС та власників транспортних засобів здійснюється з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та КЕП.

Для забезпечення електронної взаємодії власник транспортного засобу під час проходження електронної ідентифікації та автентифікації зазначає свою електронну адресу, підтверджує правильність своїх ідентифікаційних даних та визначає спосіб взаємодії із сервісними центрами МВС (через мобільний зв`язок або електронну пошту).

За достовірність відомостей, зазначених під час електронної ідентифікації та автентифікації, відповідає власник транспортного засобу.

Після ідентифікації та автентифікації власник транспортного засобу зазначає регіон, в якому зареєстрований транспортний засіб, та напис, який бажає нанести на номерний знак.

Напис автоматично перевіряється. Якщо напис було замовлено раніше в регіоні реєстрації транспортного засобу, власник транспортного засобу отримує онлайн-відповідь про неможливість його оформлення.

Якщо замовлений напис не повторюється у зазначеному регіоні, власникові транспортного засобу надається доступ для переходу до заповнення заяви про забезпечення виготовлення комплекту індивідуальних номерних знаків в електронній формі, в якій замовник заповнює зазначені в ній поля.

Заповнену заяву про забезпечення виготовлення комплекту індивідуальних номерних знаків в електронній формі замовник підписує шляхом накладення КЕП.

Упродовж здійснення замовлення індивідуального номерного знака зазначений у заяві напис у регіоні замовлення не може бути замовлений іншим замовником.

Відомості про транспортний засіб та його власника, внесені до заяви про забезпечення виготовлення комплекту індивідуальних номерних знаків в електронній формі, автоматично перевіряються за Єдиним державним реєстром транспортних засобів.

Уповноважена особа ГСЦ МВС упродовж двох робочих днів перевіряє відомості про транспортний засіб та його власника за реєстрами і базами даних МВС та замовлений напис на відповідність вимогам пунктів 5-11 розділу I цього Порядку й у разі його відповідності розробляє макет індивідуального номерного знака.

Якщо під час перевірки буде встановлено факт перебування транспортного засобу або його власника в розшуку, невідповідності замовленого напису вимогам пунктів 5-11 розділу I цього Порядку або відсутності відомостей про транспортний засіб в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, у замовленні відмовляється, власнику транспортного засобу надається відповідь в електронній формі із зазначенням причини відмови.

З наведеного правового регулювання вбачається, що у разі формування зацікавленою особою замовлення індивідуального номерного знака через мережу Інтернет, відмова уповноваженого органу у виготовленні такого номерного знака надається їй в електронній формі із зазначенням причини відмови упродовж двох робочих днів.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач тричі звертався через мережу Інтернет до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України із заявою про забезпечення виготовлення індивідуального номерного знаку « 16-й код адміністративно- територіальної належності, НОМЕР_2» (НОМЕР_2).

Електронним листом Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України від 16.09.2019 у задоволенні означеної заяви позивача від 15.09.2019 відмовлено.

З огляду на електронний формат взаємодії та одноденний термін розгляду заяви позивача, вимоги пункту п`ятого розділу ІІІ Порядку відповідачем дотримано.

Судова колегія також зауважує, що з наведеної відповіді відповідача від 16.09.2019, а саме абзацу третього чітко вбачається, що відповідно до вимог пункту 5 розділу ІІІ Порядку ОСОБА_1 відмовлено у замовленні індивідуального номерного знаку з написом «НОМЕР_2» (а.с.71).

Таким чином, апеляційний суд критично оцінює висновки суду першої інстанції щодо відсутності у межах спірних правовідносин рішення за наслідком розгляду заяви позивача від 15.09.2019 та відмови щодо надання адміністративної послуги.

Водночас, згідно обсягу позовних вимог, з урахуванням заяв щодо їх уточнень, позивач не оскаржував рішення/листи/відповіді Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, дії/бездіяльність щодо прийняття рішень, згідно означених листів, та не просив визнати їх протиправними. Вимоги позивача зводяться лише до зобов`язання суб`єкта владних повноважень виготовити індивідуальний номерний знак « 16-й код адміністративно-територіальної належності, НОМЕР_2» (НОМЕР_2) та зареєструвати його в інформаційно-обчислювальної системі Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

У порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки на час розгляду справи таких не існує.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, установлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

У постанові від 24.09.2019 у справі №819/1420/15 Верховний Суд зазначив, що право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Разом з тим, судом першої інстанції не мотивовано підстави виходу за межі позовних вимог ОСОБА_1 та наявність виняткового випадку для такого виходу.

Таким чином, апеляційний суд не погоджує висновок суду першої інстанції щодо протиправної бездіяльності Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 15.09.2019 року, оскільки такий суперечить фактичним обставинам справи.

З огляду на викладене у сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваних частинах підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України задоволенню.

Колегія суддів також зауважує, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, що залишені без задоволення, сторонами не оскаржується, відтак апеляційним судом не переглядається.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування в оскаржуваних частинах, у іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 132, 272, 286, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 15.09.2019 року про виготовлення раніше замовленого ІНЗ « 16-й код адміністративно-територіальної належності, НОМЕР_2» (НОМЕР_2) та про реєстрацію його в інформаційно-обчислювальної системі МВС для подальшого внесення інформації про цей ІНЗ до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, шляхом заміни цього свідоцтва.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов

Т.Р. Вівдиченко