Справа № 380/19694/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/19694/24 пров. № А/857/1632/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Кухтея Р.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року (суддя Желік О.М., час ухвалення не вказаний, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного рішення не зазначено),

в адміністративній справі №380/19694/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області,

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ у Львівській області, в якому просила: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті підвищення пенсії позивачу, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком; 2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок підвищення пенсії, нарахування та виплату позивачу, згідно із пунктом г статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11Л 991 №1788-ХІІ, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01 лютого 2024 року; 3) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи позивачу, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ; 4) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок стажу роботи позивача згідно статті 58 Закону №1788-ХІІ, як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 03 липня 1949 року, звільненій 24 квітня 1956 року на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років" від 17.04.1991 №962-ХІІ.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти її задоволення. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, як полягають у відмові ОСОБА_1 здійснити з 01.03.2024 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно з п. г ст. 77 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ та зарахувати період перебування її у засланні з 03.07.1949 по 25.02.1960 до страхового стажу у потрійному розмірі. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 з 01.03.2024 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно з п. г ст. 77 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ та зарахувати період перебування у засланні з 03.07.1949 по 25.02.1960 до страхового стажу у потрійному розмірі. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є необґрунтованим та незаконним, постановлене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області діяло в рамках закону, в межах своїх повноважень, відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України. Судом першої інстанції не взято до уваги довідку №4/5-19455 від 16.01.1992 р. видану Львівською обласною радою, про реабілітацію, в якій відсутні відомості про факт застосування репресій до заявниці. Позивачем також не надано жодних документів, що підтверджують застосування до неї репресій. Отже, пенсійна виплата ОСОБА_1 обчислена відповідно до чинного законодавства. Розглянувши матеріали справи, не вбачається, що позивач разом з членами своєї сім`ї перебували на спецпоселенні, чи відбувала покарання в місцях позбавлення волі та на засланні або перебувала на примусовому лікуванні. Оцінюючи наведені вище обставини, вважає скаржник помилковим висновок суду першої інстанції про протиправність дій органів Пенсійного фонду щодо відмови в перерахунку та виплаті пенсії позивачу. Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини та не надав їм належної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про порушення прав позивача та відповідно наявність підстав для задоволення позову.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 25.11.2024 повністю, постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Суд встановив такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та одержує пенсію за віком, призначену на підставі Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (а.с. 7, 8).

Згідно архівної довідки №4/5-19555, виданої Управлінням внутрішніх справ виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів 16.01.1992, ОСОБА_2 1888 р.н., його дружина ОСОБА_3 1890 р.н., його син ОСОБА_4 1931 р.н., невістка ОСОБА_5 1923 р.н., внуки: ОСОБА_6 1948 р.н., ОСОБА_7 1933 р.н., 3 липня 1949 р. були виселені з конфіскацією майна із с. Черхава Самбірського району Львівської області і по постанові особливої наради при КДБ СРСР від 23 липня 1949 р. /протокол №40/ визначені на спецпоселення в Красноярський край, де ОСОБА_3 6.Х.1958 р. вмерла; ОСОБА_5 із місць спецпоселення була звільнена 24.04.1956 р., а решта членів сім`ї 25 лютого 1960 р. На підставі ст.3 Закону України від 17 квітня 1991 р. Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні реабілітовані, з поновленням в усіх громадянських правах, в тому числі з поверненням конфіскованого майна, або його вартості (а.с. 10).

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 05.07.1995 у справі №2-335/95 встановлено факт родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 і ОСОБА_5 , що фактично були її батьками, а також факт належності ОСОБА_1 довідки про реабілітацію №4/5-19555 від 16.01.1992, в якій вона значиться як реабілітована на підставі Закону України від 17.04.1991 року під прізвищем ОСОБА_6 1948 року народження (а.с. 12).

ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перерахунок її пенсії відповідно до п. г статті 77 Закону України Про пенсійне забезпечення, а також щодо зарахування часу перебування в засланні в потрійному розмірі.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 29.03.2024 №9003-8626/Г-52/8-1300/24 позивача повідомлено, зокрема, про те, що Постанова №654 Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян в частині застосування до спірних правовідносин є чинною, а отже саме її норми підлягають застосуванню. Згідно матеріалів пенсійної справи позивач з 15.10.1985 перебуває на обліку в Головному управлінні як одержувач пенсії за віком як особа з інвалідністю І групи Б та не працює. Станом на 01.04.2024 розмір пенсії становить 4254,42 грн., а саме: 2232,64 грн. - Розмір пенсії за віком (ст.27) (6274,46 * 0.35583); 128,36 грн. доплата до прожиткового мінімуму (ст.28 ч. 1. абз.1); 334,90 грн. доплата за понаднормовий стаж (ст.28 ч.1. абз.2) (за 15років); 839,0 грн. доплата 65 років до 40% МЗП(3200) ст..28 ч.2; 170 грн. доплата 65 річним до 3370; 50 грн. надбавка на догляд інваліду 1 групи; 43,52 грн. надбавка членам сім?ї реабілітованих; 456,0 грн. компенсаційна виплата 75 річним. Підпунктом 2 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян від 16.07.2008 №654, з наступними змінами та доповненнями, установлено, що з 01.09.2008 репресованим особам, яких в подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54.40 грн., а членам їх сімей, яких було примусово переселено 43,52 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України від 17.04.1991 №962-XII Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991років ( зі змінами), репресована особа - це особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених статтею 2 цього Закону. До заяви позивач долучила довідку №4/5-19455 від 16.01.1992 р., видану Львівською обласною радою, про реабілітацію, в якій відсутні відомості про факт застосування репресій до заявниці. Позивачем не надано жодних документів, що підтверджують застосування до неї репресій. Отже, пенсійна виплата ОСОБА_1 обчислена відповідно до чинного законодавства (а.с. 18).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до адміністративного суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року №962-XII (далі - Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Статтею 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Відповідно до статті 1-2 Закону №962-XII (в редакції Закону від 13.03.2018 №2325-VIII), реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 1-1 Закону №962-XII визначені наступні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до статті 1-3 Закону №962-XII, потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року N 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», преамбулу та ст. 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII), призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-ХІІ. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні.

Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Отже, підвищення пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, має бути здійснено у розмірі, передбаченому Законом №1788-ХІІ, а не Постановою №654, як вказує відповідач.

Судом встановлено і матеріалами розглядуваної справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII.

Так, Львівською обласною радою видано посвідчення №85/23-Р від 25.06.2014, відповідно до якого позивач має право на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради та Законом України Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні (а.с.19).

Таким чином, позивачка є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту «г» частини 1 статті 77 Закону №1788-XII.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач є членом сім`ї репресованого, яку було примусово переселено, а не репресованою особою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 1-1 Закону №962-XII репресована особа особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно з положеннями ст. 1-2 Закону №962-XII реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Згідно ст. 2 Закону № 962-XII формою репресії визнано заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

У розглядуваній справі суд встановив, що згідно архівної довідки №4/5-19555, виданої Управлінням внутрішніх справ виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів 16.01.1992, ОСОБА_2 1888 р.н., його дружина ОСОБА_3 1890 р.н., його син ОСОБА_4 1931 р.н., невістка ОСОБА_5 1923 р.н., внуки: ОСОБА_6 1948 р.н., ОСОБА_7 1933 р.н., 3 липня 1949 р. були виселені з конфіскацією майна із с. Черхава Самбірського району Львівської області і по постанові особливої наради при КДБ СРСР від 23 липня 1949 р. /протокол №40/ визначені на спецпоселення в Красноярський край, де ОСОБА_3 6.Х.1958 р. вмерла; ОСОБА_5 із місць спецпоселення була звільнена 24.04.1956 р., а решта членів сім`ї 25 лютого 1960 р. На підставі ст.3 Закону України від 17 квітня 1991 р. Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні реабілітовані.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 05.07.1995 у справі №2-335/95 встановлено факт родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 і ОСОБА_5 , що фактично були її батьками, а також факт належності ОСОБА_1 довідки про реабілітацію №4/5-19555 від 16.01.1992, в якій вона значиться як реабілітована на підставі Закону України від 17.04.1991 року під прізвищем ОСОБА_6 1948 року народження.

Позивач ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в Україні (село Черхава Самбірського району (Дрогобицької) Львівської області) і звідти разом з іншими членами сім`ї була виселена 03 липня 1949 року на спецпоселення в Красноярський край, де в подальшому була звільнена 25 лютого 1960 року і на підставі ст.3 Закону УРСР від 17.04.1991 Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні реабілітована.

При цьому суд зауважує, що позивачку було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи.

За вказаних обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону №1788-XII із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, як репресована особа, яку в подальшому було реабілітовано.

Відносно позовних вимог в частині зарахування часу перебування позивача, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Згідно із ч.1 ст.6 Закону №962-XII, в редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Також статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка в період з 03.07.1949 по 25.02.1960 перебувала на спецпоселенні в Красноярському краї на підставі рішення позасудових органів в адміністративному порядку.

Вказані вище нормативні акти не диференціюють осіб, які перебували в засланні, в залежності від їх віку та того чи вони працювали чи ні.

Передбачена ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у ст.1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.

На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 03.07.1949 по 25.02.1960 підлягає зарахуванню до стажу її роботи у потрійному розмірі.

Відтак відповідач протиправно відмовив позивачу у проведенні відповідного перерахунку стажу її роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

З врахуванням наведеного, у справі, яка розглядається, суд першої інстанції, встановивши право позивача на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону № 1788-XII із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, та право позивача на зарахування до стажу її роботи у потрійному розмірі періоду перебування на спецпоселенні з 03.07.1949 по 25.02.1960, ухвалив вірне рішення про задоволення позовних вимог, оскільки відповідач безпідставно обмежив право позивача у проведенні розрахунку підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, та у праві на проведення перерахунку стажу роботи позивача як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

При цьому, доводи апелянта (відповідача) не спростовують рішення суду першої інстанції, з урахуванням вищенаведеного.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року в адміністративній справі №380/19694/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. В. Кухтей