Справа № 500/4024/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/4024/24 пров. № А/857/24708/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Судової-Хомюк Н.М.,

суддів: Глушка І.В., Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року у справі № 500/4024/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Чепенюк О.В.

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 10 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу від 14.01.2024 №107 «Про результати службового розслідування».

Позов обґрунтований тим, що батько позивачки проходив військову службу за призовом під час мобілізації в особливий період у ВЧ НОМЕР_1 .

3 04.01.2024 батько ОСОБА_1 перестав виходити з нею на зв`язок.

Відповідачем проведено службове розслідування за фактом відсутності військовослужбовця, а 14.01.2024 складено акт та видано наказ про результати службового розслідування, де вказано, що військовослужбовець самовільно залишив місце служби з метою ухилитися від військової служби.

Позивачка вважає, що викладені в акті та, відповідно, в оскаржуваному наказі нібито встановлені факти не відповідають фактичним даним та з`ясованим в подальшому обставинам.

З січня 2024 року позивачка зверталася в телефонному режимі до представників військової частини у зв`язку з тим, що її батько пропав безвісти в зоні бойових дій.

23.03.2024 в районі виконання завдань військової частини в річці Сіверський Донець було виявлено тіло померлого батька позивачки. Лікарським свідоцтвом про смерть підтверджується той факт, що батько позивачки помер у січні 2024 року. Такі обставини не можуть свідчити про самовільне залишення військової частини чи ухилення від виконання військової служби.

Позивачка вказує, що в оскаржуваному наказі про результати службового розслідування наведені обставини, які не відповідають дійсності, містяться суперечливі дані та неповно з`ясовані обставини. Висновки за результатами службового розслідування та, відповідно, виданого на їх підставі наказу були передчасними, оскільки батько позивачки на той час був померлим.

Згідно з довідкою про причину смерті така не встановлена, тому з`ясувати реальні причини смерті чи мотиви покійного в дійсності немає можливості. Однак факт самовільного залишення військової частини спростовується місцем знаходженням тіла померлого у районі розташування військової частини. Також лікарським свідоцтвом про смерть підтверджується, що смерть могла настати в січні 2024 року, тобто могла настати НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 вказує, що оскаржуваний наказ впливає на честь і гідність померлого та його близьких, а також на отримання матеріальної допомоги, пенсійних чи інших виплат.

У зв`язку з такими обставинами позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржила позивач, яка покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що помилковою є позиція суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ не впливає на права та законні інтереси позивачки та стосується особисто покійного батька позивачки, оскільки оскаржуваний наказ впливає на можливість отримати матеріальні виплати членам сім`ї загиблого, матеріальну допомогу, пенсійні чи інші виплати.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційні скарги подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою померлого ОСОБА_2 , що підтверджується відомостями свідоцтва про її народження серії НОМЕР_3 , відомостями свідоцтва про її шлюб серії НОМЕР_4 (у частині зміни прізвища після реєстрації шлюбу).

ОСОБА_2 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , що не заперечується відповідачем.

14.01.2024 заступником командира роти вогневої підтримки з морально-психологічного забезпечення ВЧ НОМЕР_1 молодшим лейтенантом ОСОБА_3 відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку № 608, наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 04.01.2024 №43 «Про призначення службового розслідування» проведено службове розслідування з метою встановлення неправомірних дій рядового ОСОБА_2 , водія гранатометного взводу вогневої підтримки ВЧ НОМЕР_1 , який 04.01.2024 самовільно залишив місце служби тa розташування підрозділу поблизу АДРЕСА_1 , встановлення ступеня вини військовослужбовцями, також причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, про що складено відповідний акт службового розслідування.

Зі змісту цього акта службового розслідування вбачається, що згідно бойового розпорядження командира НОМЕР_5 ошбр, з метою виконання бойового розпорядження ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », забезпечення своєчасного реагування на загрози в оперативній обстановці, особовий склади роти вогневої підтримки переданий в оперативне підпорядкування командиру 5 штурмового батальйону ВЧ НОМЕР_1 , особовий склад роти вогневої підтримки залучено до виконання завдань за призначенням, пов`язаних із захистом суверенітету країни, територіальної цілісності та недоторканості в умовах воєнного стану.

З пояснень ТВО командира роти вогневої підтримки старшого лейтенанта ОСОБА_4 стало відомо, що 04.01.2024 о 8:00 год. під час перевірки особового складу в районі зосередження роти вогневої підтримки АДРЕСА_1 , командиром зенітного ракетного відділення роти вогневої підтримки штаб-сержантом ОСОБА_5 було виявлено відсутність військовослужбовця за призовом рядового ОСОБА_2 , водія гранатометного взводу вогневої підтримки Військової частини НОМЕР_1 , який покинув розташування підрозділу з метою ухилення від військової служби. Зброя військовослужбовця знаходиться на КСП роти. Були вжиті заходи для з`ясування місцезнаходження рядового ОСОБА_2 , а саме: пошуки військовослужбовця в районі розташування роти вогневої підтримки, спроби встановити з ним телефонний зв`язок, опитування співслужбовців, членів родини позитивного результату не дали.

З пояснень командира зенітного ракетного відділення роти вогневої підтримки штаб-сержанта ОСОБА_5 стало відомо, що 04.01.2024 о 8:00 год. під час ранкового шикування та перевірки останнім наявності особового складу роти вогневої підтримки було виявлено факт відсутності рядового ОСОБА_2 . Про факт відсутності водія гранатометного взводу роти вогневої підтримки рядового ОСОБА_2 , штаб-сержант ОСОБА_5 відразу доповів ТВО командира роти вогневої підтримки старшому лейтенанту ОСОБА_4 та долучився до його пошуку. Спроби встановити з відсутнім військовослужбовцем рядовим ОСОБА_2 телефонний зв`язок були марними, телефон останнього знаходиться поза зоною досяжності. Пошуки в районі зосередження роти вогневої підтримки результатів не дали.

З пояснення старшого навідника гранатометного взводу вогневої підтримки Військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_6 стало відомо, то 04.01.2024 о 08:00 год. під час ранкового шикування та перевірки наявності особового складу роти вогневої підтримки було виявлено відсутність рядового ОСОБА_2 . Молодший сержант ОСОБА_6 також долучився до пошуків. На його телефонні дзвінки рядовий ОСОБА_2 не відповідав, телефон останнього знаходився поза зоною досяжності, пошуки в районі розташування роти вогневої підтримки результатів не дали. Де в теперішній час знаходиться рядовий ОСОБА_2 останньому не відомо.

Такі обставини описані в акті службового розслідування, а також у ньому зазначені такі відомості про військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування: рядовий ОСОБА_2 , водій гранатометного взводу роти вогневої підтримки Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовослужбовець за призовом під час мобілізації, освіта середня, неодружений, призваний до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_4 04.10.2023.

Згідно наказу №335 командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.11.2023 рядовий ОСОБА_2 зарахований до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначений наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.11.2023 №107-РС на посаду водія гранатометного взводу вогневої підтримки ВЧ НОМЕР_1 .

Згідно наказу №4 командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.01.2024 військовослужбовець за призовом рядовий ОСОБА_2 - водій гранатометного взводу роти вогневої підтримки, знятий з усіх видів забезпечення з 04.01.2024, який самовільно залишив військову частину або місце служби, виплата грошового забезпечення призупинена з 04.01.2024.

За результатами службового розслідування заступник командира роти вогневої підтримки з морально-психологічного забезпечення ВЧ НОМЕР_1 молодший лейтенант ОСОБА_3 пропонував за самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби в умовах воєнного стану, відсутність на військовій службі без поважних причин тривалістю понад 3 (три) доби, з 04.01.2024 по теперішній час, грубе порушення вимог, передбачених абзацами 2, 3 статті 11, абзацом 9 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацом 2 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військовослужбовця військової служби за призовом по мобілізації рядового ОСОБА_2 , водія гранатометного взводу роти вогневої підтримки ВЧ НОМЕР_1 позбавити премії за січень 2024 року в повному обсязі, не виплачувати за січень 2024 року додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінет Міністрів України від 28.02.2022 № 168; питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності відкласти до повернення до розташування військової частини.

На підставі цього акта службового розслідування від 14.01.2024 командиром ВЧ НОМЕР_1 прийнято наказ (з основної діяльності) від 14.01.2024 №107 «Про результати проведення службового розслідування».

У наказі зазначено, що у ході проведення службового розслідування в умисних діях рядового ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, які полягають у тому, що вказаний військовослужбовець самовільно залишив місце служби та розташування підрозділу, який знаходиться в АДРЕСА_1 , з метою ухилитися від подальшого виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану та відсутність на військовій службі без поважних причин, тривалістю понад 3 (три) доби, з 04.01.2024 по теперішній час.

Виходячи з матеріалів службового розслідування, винна рядового ОСОБА_2 виражається у формі прямого умислу направленого на ухилення від подальшого проходження військової служби шляхом самовільного залишення місця служби.

Своїми діями рядовий ОСОБА_2 грубо порушив вимоги, передбачені абзацами 2, 3 статті 11, абзацом 9 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацом 2 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які покладають на кожного військовослужбовця зобов`язання свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, не допускати негідних вчинків та протиправних дій.

Відповідно до оскаржуваного наказу за самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби в умовах воєнного стану, відсутність на військовій службі без поважних причин тривалістю понад 3 (три) доби, з 04.01.2024 по теперішній час, грубе порушення вимог, передбачених абзацами 2, 3 статті 11, абзацом 9 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацом 2 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військовослужбовця військової служби за призовом мобілізації рядового ОСОБА_2 , водія гранатометного взводу роти вогневої підтримки Військової частини НОМЕР_1 позбавлено премії за січень 2024 року в повному обсязі, вирішено не виплачувати за січень 2024 року додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінет Міністрів України від 28.02.2022 № 168; питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності відкласти до повернення до розташування військової частини.

Даний наказ є предметом оскарження у цій справі, з позовом звернулася до суду донька померлого рядового ОСОБА_2 ОСОБА_1 .

Підставою для скасування наказу ВЧ НОМЕР_1 від 14.01.2024 №170 позивачка вказує встановлення у подальшому факту смерті ОСОБА_2 .

Так, відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №204 від 26.03.2024 (копія свідоцтва про смерть неякісна, що позбавляє суд можливості встановити установу, яка таке свідоцтво видала) ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце смерті: село Брусівка Краматорського району Донецької області, смерть настала у річці Сіверський Донець, причина смерті не встановлена.

Вважаючи протиправним вищенаведений наказ, з позовом звернулася до суду донька померлого рядового ОСОБА_2 ОСОБА_1 .

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що жодних правовідносин між позивачем та ВЧ НОМЕР_1 немає, публічні правовідносини існували лише між батьком позивачки та відповідачем.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Подібні положення містить стаття 245 КАС України, яка врегульовує повноваження суду при вирішенні справи. Так, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Пункт 10 частини другої статті 245 КАС України надає суду повноваження обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)).

Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. При цьому, захист прав здійснюється у разі їх порушення, і звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Тобто, рішення суду про задоволення позову повинно мати наслідком відновлення тих прав або інтересів, на порушення яких вказує позивач.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі №1740/1838/18, ухваленої у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, від 15 квітня 2020 року у справі №712/11800/17.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 09 листопада 2023 року у справі № 9901/459/21, від 09 листопада 2023 року у справі № 990/41/23, від 01 вересня 2022 року у справі № 990/46/22 також звертала увагу, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас належний захист прав та інтересів особи можливий лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08, 09, 22 лютого 2022 року у справах № 209/3085/20, № 910/6939/20, № 761/36873/18 та ін.)

Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.

Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.

Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).

Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним.

Інакше кажучи, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значенні має розумітися ефективний захист порушених прав особи.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19).

Аналіз наведених норм свідчить, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачеві необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у рішеннях від 01.02.2018р. у справі № 800/502/17 та від 08.02.2018р. у справі № 800/191/17.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушення прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненні дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.

Саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на зазначене, під час вирішення спору суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок прийняття рішення.

У рішенні Верховного Суду від 28.02.2019р. у справі № 522/3665/17 зазначено, що в контексті завдань адміністративного судочинства (ст.2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу збоку суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів враховує, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначено законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.10.2019р. у справі № 813/38/16, від 27.02.2020р. у справі № 440/569/19.

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що розглядуваний спір стосується можливого порушення прав батька позивача, а в суд першої інстанції позивач звернулася від свого імені і задля захисту своїх прав.

Водночас, на обґрунтування своєї позиції позивач не надала будь-яких доказів, які б свідчили про об`єктивне порушення саме її прав.

Предметом судового розгляду є питання правомірності наказу відповідача у частині самовільного залишення батьком позивача військової частини.

Проте, саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок прийняття рішення.

Апеляційний суд зазначає, що доводи позивача не містять обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені її права, свободи чи інтереси. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Встановлення за наслідками розгляду справи по суті позовних вимог відсутності порушеного права чи невідповідності обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є самостійною і достатньою підставою саме для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі №9901/926/18.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, при цьому суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин не було допущено протиправних дій, бездіяльності чи рішень стосовно позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року у справі № 500/4024/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді І. В. Глушко
Т. В. Онишкевич