Справа № 200/3432/25
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 року Справа№200/3432/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Абдукадирової К.Е., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (адреса АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 , в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , що полягає в не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 по 18.01.2023 (включно).

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 по 18.01.2023 (включно), виходячи з грошового забезпечення за два повних останніх місяці перед звільненням, обчисленого з розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб та з урахуванням індексації грошового забезпечення.

- стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 нараховану суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 по 18.01.2023 (включно) із відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у період з з 03.09.2015 по 30.10.2020 проходила військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 . В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_4 , в якому, зокрема, просила суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягала в нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення позивачу за період проходження військової служби з 01 грудня 2015 року по 30 жовтня 2020 року (включно) в неповному розмірі; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року (включно), обчислену з врахуванням січня 2008 року місяцем підвищення доходу, в сумі 85 927,87 грн. з відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію - різницю відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, в сумі 4 465,15 гривень щомісячно за період з 01 березня 2018 року по 30 жовтня 2020 року (включно) в сумі 142 676,83 грн. з відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44; визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , які полягали в визначенні позивачу розміру підйомної допомоги в 2015 році, грошової допомоги на оздоровлення в 2015-2020 роках та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в 2015-2020 роках, виходячи з місячного грошового забезпечення, у складі якого не врахована індексація; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити позивачу перерахунок підйомної допомоги, виплаченої в 2015 році, грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої в 2015-2020 роках, та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, виплаченої в 2015-2020 роках, з врахуванням індексації у складі місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір таких допомог, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягала в нарахуванні та виплаті позивачу в період з 29 січня 2020 року по 30 жовтня 2020 року (включно) грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 01.01.2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, тобто без врахуванням положень пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (в редакції чинній з 29.01.2020 року); зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити позивачу перерахунок грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 29 січня 2020 року по 30 жовтня 2020 року (включно), визначивши його розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01.01.2020 року на відповідні тарифні коефіцієнти згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.12.2024 у справі №200/5757/24 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13.12.2024) позов задоволено частково, внаслідок чого, зокрема:

1) визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяцю січень 2008 року для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення;

2) зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяцю січня 2008 року для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення;

3) визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягала у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 індексації-різниці грошового забезпечення відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку № 1078 в неповному розмірі за період з 01 березня 2018 по 30 жовтня 2020 року включно;

4) зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю за період з 01 березня 2018 по 30 жовтня 2020 року включно відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку №1078 з урахуванням вже виплачених сум за цей період;

5) визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не включення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, з якого здійснювалося обчислення грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2020 роки, підйомної допомоги за 2015 рік;

6) зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням виплачених сум, грошову допомогу на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2020 роки, підйомну допомогу за 2015 рік, розрахованих з грошового забезпечення, до складу якого включити індексації грошового забезпечення;

7) визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), яка виразилась у незастосуванні п. 4 Постанови КМУ № 704 в редакції, чинній до 24 лютого 2018 року, та п. 1 Приміток до Додатку 1 та Приміток до Додатку 14 до цієї постанови при обчисленні ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням в період з 29 січня 2020 року по 30 жовтня 2020 року (включно), шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками 1 і 14 до Постанови КМУ №704»;

8) зобов`язано військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) здійснити з 29 січня 2020 року по 30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) перерахунок та виплату грошового забезпечення, включаючи щомісячні основні і додаткові види грошового забезпечення, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до Постанови КМУ №704, та виплатити різницю з урахуванням виплачених сум.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2025 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.12.2024 у справі №200/5757/24 залишено без змін.

Проте відповідачем не виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Вважає бездіяльність відповідача протиправною та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 19.05.2025 прийнято до розгляду позовну заяву і відкрито провадження в адміністративній справі. Зобов`язано відповідача у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали надати суду: письмові пояснення щодо заявленого позову; довідку про дату, суми нарахування та дату виплати із зазначенням її складових при звільненні позивача; довідку про нараховане грошове забезпечення позивачу за два повних місяці, що передували звільненню визначеної відповідно до приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.) із зазначенням середньомісячного та середньоденного заробітку; всі інші докази, які стали підставою для допущення спірної бездіяльності, вчинення спірних дій та прийняття рішень.

В установлений законом строк, відповідачем наданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого позивач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Зазначено, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Зазначає, що право на отримання індексації грошового забезпечення у позивача виникло на підставі судового рішення, яке було ухвалено вже після його звільнення.

Отже, на думку відповідача, на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, а вина відповідача у її невиплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Також зазначено, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року фактично ще не виконано, тому вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку є передчасними та задоволенню не підлягають.

Ухвалою суду від 28.08.2025 клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у відповідача додаткові докази.

Відповідачем на виконання ухвали суду від 28.08.2025 надано витребувані судом докази.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що встановлення судом в межах шестимісячного строку з дня звільнення дати фактичного розрахунку є обов`язковою умовою для визначення розміру середнього грошового забезпечення, що підлягає стягненню за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Вважає, що встановлення факту виконання рішення у справі №200/5757/24 не має жодного значення для правильного вирішення справи, адже час затримки розрахунку при звільненні вже становить понад 6 місяців з дня звільнення позивача. Окрім того, відповідач в добровільному порядку не виконує вказане рішення у справі, що може свідчити про довгий термін його виконання у примусовому порядку.

Враховуючи, що суддя перебувала у відпустці, справа розглядається негайно після виходу з відпустки за графіком.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , з 03.09.2015 по 30.10.2020 проходила військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 , що не є спірним між сторонами.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.12.2024 у справі №200/5757/24, з урахуванням ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 13.12.2024 про виправлення описки, адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до відповідача 1: Військової частини НОМЕР_2 (адреса: АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), до відповідача 2: Військової частини НОМЕР_4 (адреса: АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) за період з 01 грудня 2015 по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяцю січень 2008 року для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяцю січня 2008 року для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), яка полягала у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) індексації-різниці грошового забезпечення відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку № 1078 в неповному розмірі за період з 01 березня 2018 по 30 жовтня 2020 року включно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) індексацію-різницю за період з 01 березня 2018 по 30 жовтня 2020 року включно відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку № 1078 з урахуванням вже виплачених сум за цей період.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ), яка полягала у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) індексації-різниці грошового забезпечення відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку №1078 в неповному розмірі за період з 31 жовтня 2020 по 31 грудня 2022 року (включно).

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_4 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) індексацію-різницю за період з 31 жовтня 2020 по 31 грудня 2022 року включно відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку № 1078 з урахуванням вже виплачених сум за цей період.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) щодо не включення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) індексації грошового забезпечення, з якого здійснювалося обчислення грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2020 роки, підйомної допомоги за 2015 рік.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), з урахуванням виплачених сум, грошову допомогу на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2020 роки, підйомну допомогу за 2015 рік, розрахованих з грошового забезпечення, до складу якого включити індексації грошового забезпечення.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), яка виразилась у незастосуванні п. 4 Постанови КМУ № 704 в редакції, чинній до 24 лютого 2018 року, та п. 1 Приміток до Додатку 1 та Приміток до Додатку 14 до цієї постанови при обчисленні ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням в період з 29 січня 2020 року по 30 жовтня 2020 року (включно), шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками 1 і 14 до Постанови КМУ № 704».

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) здійснити з 29 січня 2020 року по 30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) перерахунок та виплату грошового забезпечення, включаючи щомісячні основні і додаткові види грошового забезпечення, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до Постанови КМУ № 704, та виплатити різницю з урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) щодо не включення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) індексації грошового забезпечення, з якого здійснювалося обчислення грошової допомоги на оздоровлення за 2021 та 2022 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2021 та 2022 роки, підйомної допомоги за 2020 рік.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_4 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), з урахуванням виплачених сум, грошову допомогу на оздоровлення за 2021 та 2022 роки, матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2021 та 2022 роки, підйомну допомогу за 2020 рік, розрахованих з грошового забезпечення, до складу якого включити індексації грошового забезпечення.

В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2025 у справі №200/5757/24 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_4 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року у справі № 200/5757/24 залишено без задоволення, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.12.2024 у справі №200/5757/24 без змін.

У позові позивач зазначає, що, враховуючи те, що судом у у справі №200/5757/24 вирішено на користь позивача спір про необхідність перерахунку грошового забезпечення та виплати йому відповідачем, відтак, відповідачем при звільненні не був проведений із позивачем остаточний розрахунок, у зв`язку з чим відповідач має сплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон України №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закон України № 2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз`яснив: Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа №805/4458/17-а, відповідно до якої, частина перша статті 117 КЗпП передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним. Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування. Правова позиція також уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018 року у справі № 821/2148/16.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі Меньшакова проти України] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21- 1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Відтак Велика Палата підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

В той же час, з позову судом встановлено, що рішення суду від 03.12.2024 у справі №200/5757/24 відповідачем не виконано, а тому повний розрахунок з позивачем не проведено. Дані обставини відповідачем не спростовані. Отже, відповідач на час розгляду справи не провів фактичний розрахунок поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Поряд із тим, редакція ст.117 КЗпП України передбачає виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Оскільки період затримки розрахунку при звільненні перевищує шість місяців, то у відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні лише за шість місяців. Даний строк обчислюється від дати фактичного розрахунку за шість місяців затримки в зворотному відліку.

Враховуючи вищевикладене, позивачем заявлені передчасні позовні вимоги. Спірні правовідносини виникнуть після фактичного розрахунку відповідача з позивачем на виконання рішення суду від 03.12.2024 у справі №200/5757/24, а також після того, як відповідач самостійно не здійснить виплату середнього заробітку позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, та порушить право позивача на таку виплату. Отже, на час розгляду даної справи відсутній об`єкт судового захисту.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суд3у по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Відповідно положень статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_4 (адреса АДРЕСА_5 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 , що полягає в ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 по 18.01.2023 (включно); зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 здійснити нарахування ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 по 18.01.2023 (включно), виходячи з грошового забезпечення за два повних останніх місяці перед звільненням, обчисленого з розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб та з урахуванням індексації грошового забезпечення; стягнення з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 нараховану суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 по 18.01.2023 (включно) із відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 - відмовити повністю.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 09 вересня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Е. Абдукадирова