Справа № 500/3690/25
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3690/25

09 вересня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грицюка Р.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради (далі відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправною відмову у наданні одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям;

- зобов`язати надати одноразову грошову допомогу на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям відповідно до Положення про надання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям Тернопільської міської територіальної громади, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1768 від 27.12.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є внутрішньо переміщеною особою. Стверджує, що з метою реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами осіб, які беруть участь у бойових діях, 04.12.2024 звернувся із відповідною заявою до відповідача, за результатами розгляду якої прийнято рішення про відмову. Підставою для відмови слугувало те, що особа не відповідає умовам, визначеним Положенням про надання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям Тернопільської міської територіальної громади, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1768 від 27.12.2023 (далі Положення №1768). Констатує, що на момент звернення до відповідача відповідав критеріям, унормованим пп. 1.4, 2.1 Положення №1768, на підтвердження чого надав необхідні документи. Вважаючи прийняте відповідачем рішення протиправним та таким, що порушує його право на належний соціальний захист, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 02.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

24.07.2025 відповідач подав відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Свою позицію мотивує, що 04.12.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами, які беруть участь у бойових діях, однак йому відмовлено. При цьому зазначає, що оскільки позивач не належить до категорії осіб, які мають право на виплату допомоги відповідно до п.п. 1.3, 2.1 Положення №1768, зокрема, є внутрішньо переміщеною особою з м. Києва, де бойові дії на момент звернення із заявою не ведуться, тому у виплаті допомоги відмовлено. З урахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

29.07.2025 представник позивача подав відповідь на відзив, у якому наголосив, що позивачем дотримано всіх умов, передбачених Положенням №1768, для призначення одноразової грошової допомоги.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 отримав статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою від 18.03.2022 №6117-, у якій зазначено зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що стверджується довідкою №3324 від 02.08.2024.

До Управління соціальної політики Тернопільської міської ради позивач 04.12.2024 звернувся із заявою про отримання одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами осіб, які беруть участь у бойових діях.

У відповідь на звернення Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради в отриманні одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами, які беруть участь у бойових діях, відмовлено листом від 20.12.2024 №32359-Ф/2024, оскільки позивач зареєстрований у м. Києві, яке виключене з переліку території, де ведуться бойові дії з 30.04.2022.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач пред`явив цей позов.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з відмовою в наданні одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами, які беруть участь у бойових діях.

Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює Закон України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі -Закон №1706).

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону № 1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону № 1706 довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону № 1706 Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно із ч. 9 ст. 11 Закону №1706 органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень забезпечують соціальний захист внутрішньо переміщених осіб.

Статтею 13 Закону №1706 передбачено оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб в адміністративному порядку відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" та/або до адміністративного суду.

Внутрішньо переміщені особи, відповідно до ст. 14 Закону №1706 користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Фінансове забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб за рахунок бюджетних коштів здійснюється відповідно до бюджетного законодавства. Заходи щодо забезпечення прийому, проїзду, розміщення та облаштування вимушених переселенців є видатковими зобов`язаннями України та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції щодо забезпечення соціальних прав і гарантій громадян України (ст. 14 Закону №1706).

Аналізуючи наведені положення закону, суд відзначає, що:

1. статус внутрішньо переміщеної особи є безстроковим;

2. внутрішньо переміщені особи користуються пільгами і правами нарівні з іншими громадянами і дискримінація у користуванні ними правами і свободами заборонена;

3. фінансове забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб здійснюється у тому числі за рахунок місцевих бюджетів.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1768 від 27.12.2023 затверджено Положення про надання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям Тернопільської міської територіальної громади.

Умови надання одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами передбачені п. 2.1 Положення №1768, відповідно до якого для отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовці, які беруть участь у бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони України, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України або повнолітні члени їх сім`ї звертаються із заявою на ім`я міського голови встановленої форми (додаток 1 до Положення ) та додають визначені переліком документи:

- копія паспорта громадянина України (заявника);

- копія дійсної довідки внутрішньо переміщеної особи, яка видана управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради (подають внутрішньо переміщені особи);

- копія реєстраційного номера облікової картки платника податків заявника;

- копія документа про участь у бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони України, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, виданого військовою частиною Міністерства оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, виданого не пізніше, ніж за місяць до дати звернення;

- копія військового квитка з відміткою про мобілізацію для осіб зареєстрованих на території Тернопільської громади після прийняття даного Положення;

- реквізити рахунку військовослужбовця, відкритого в банківській установі;

- документи, які підтверджують родинні стосунки (для осіб, які зареєструвались до членів сімей (дружини, чоловіка, батьків, дітей) після прийняття даного Положення).

Позивач 04.12.2024 звернувся до відповідача з відповідною заявою. Ні у листівідмові відповідача від 20.12.2024, ні у відзиві на позовну заяву не йдеться про невиконання ОСОБА_1 зазначених умов і ненадання відповідного переліку документів для отримання допомоги. Відтак, спір щодо ненадання відповідного переліку документів відсутній.

Натомість, відповідач вважає, що ОСОБА_1 не належить до числа осіб, яким може бути виплачено відповідну одноразову грошову допомогу у силу п. 1.4 Положення №1768, відповідно до якого право на отримання одноразових грошових допомог, передбачених пунктами 1.1. та 1.2. мають військовослужбовці зареєстровані на території Тернопільської громади до прийняття даного Положення; після прийняття даного Положення до моменту їх мобілізації, укладання контракту з військовими формуваннями, правоохоронними органами - які переміщуються з тимчасово окупованих територій України та територій, на яких ведуться бойові дії і фактично проживають на території Тернопільської громади та мають дійсну довідку внутрішньо переміщеної особи.

Відтак, спір у справі стосується права позивача на отримання допомоги як внутрішньо переміщеної особи з території, яка на час звернення із заявою від 04.12.2024 не належить до території, на якій ведуться бойові дії або тимчасово окупованих.

Аналізуючи зміст п. 1.4 Положення №1768, суд приходить до переконання, що органом місцевого самоврядування гарантовано право на отримання одноразової грошової допомоги за сукупності трьох передумов:

1. особи, які переміщені з тимчасово окупованих території або території, де ведуться бойові дії;

2. фактично проживають на території Тернопільської громади;

3. мають дійсну довідку внутрішньо переміщеної особи.

З огляду на наведене, суд відзначає, що відповідачем визнано статус ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи, про що видано довідку №6117- від 18.03.2022, яка є чинною на тепер, не відкликалася і недійсною у порядку ст. 12 Закону №1706 не визнавалася. Отже, орган місцевого самоврядування, надаючи статус особі внутрішньо переміщеної, взяв на себе зобов`язання забезпечити її соціальні гарантії, права і свободи.

ОСОБА_1 набув статус внутрішньо переміщеної особи з м. Києва 18.03.2022 у період ведення бойових дій, що було підставою для включення території міста до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих території №309 від 22.12.2022.

Фактично ОСОБА_1 проживає на території Тернопільської громади (м. Тернопіль, вул. Слівенська, 15/53) і доказів протилежного відповідачем не надано, а судом не здобуто.

Отже, позивачем доведено належними і допустимими доказами сукупність обставин, передбачених п. 1.4 Положення № 1768, для отримання одноразової грошової допомоги. Суд також констатує відсутність заперечень відповідача щодо наданого ОСОБА_1 до заяви від 04.12.2024 переліку документів, передбачених п. 2.1 Положення №1768.

Суд не погоджується з покликанням відповідача про те, що позивач є переміщеним з м. Києва, де на тепер бойові дії не ведуться, а тому не набув права на одноразову грошову компенсацію.

Так, у силу вимог ст. 4 Закону №1706 у разі набуття статусу внутрішньо переміщеної особи, такий діє безстроково і на орган місцевого самоврядування покладено обов`язок забезпечити соціальні гарантії внутрішньо переміщеної особи упродовж його чинності, незалежно від часу припинення ведення фактичних бойових дій.

Відповідач не надав суду доказів відкликання чи визнання недійсною довідки ОСОБА_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.03.2022 №6117- у спосіб, передбачений ст. 12 Закону №1706. Відтак, ОСОБА_1 користується усіма правами, пільгами і свободами, визначеними для внутрішньо переміщених осіб нарівні з іншими особами і дискримінація за ознакою зареєстрованого місця проживання позивача є протиправною.

Водночас суд звертає увагу, що відповідач не зазначив, яким саме вимогам Положення №1768 не відповідає позивач, у зв`язку з чим відмовлено у призначенні допомоги. Викладене свідчить про те, що відповідач не дав належну оцінку всім доданим до заяви документам, що підтверджує формальний розгляд заяви.

У контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, та проаналізувавши відмову, оформлену листом № 32359-Ф/2024 від 20.12.2024, суд дійшов висновку, що вона є формальною та неконкретизованою, оскільки у листі абстрактно зроблено покликання на умови Положення №1768, яким передбачено критерії, за невідповідності яким допомога не призначається/не виплачується.

Позивач, звертаючись до відповідача із заявою від 04.12.2024, виконав передбачені п. 2.1 Положення №1768 умови, надавши документи, до переліку яких відповідач заперечення не висловив. Натомість, відповідач навів власне трактування Положенню №1768, зокрема, поняттю внутрішньо переміщеної особи, що суперечить ст. 1 Закону №1706, чим порушив права та інтереси позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про адміністративну процедуру», адміністративний орган зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, визначених законом. Адміністративний акт, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи, повинен містити мотивувальну частину, що відповідає вимогам цього Закону.

Адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину (крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті). Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта. Відсутність в адміністративному акті мотивувальної частини, складеної відповідно до вимог цього Закону, має наслідки, встановлені цим Законом (ч. 1, 5 ст. 72 Закону України «Про адміністративну процедуру»).

Згідно з ч. 3 ст. 85 Закону України «Про адміністративну процедуру», у разі якщо адміністративний акт не містить мотивувальної частини, у випадку, якщо відповідно до цього Закону вона є обов`язковою, такий акт скасовується.

Тобто, відповідач у спірному рішенні не вказав жодного встановленого порушення, та не зазначив, яким самим вимогам не відповідає позивач відповідно до Положення № 1768.

Враховуючи викладене, суд виснує, що рішення про відмову в наданні одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям, оформлене листом №32359-Ф/2024 від 20.12.2024, є протиправним.

Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача призначити одноразову грошову допомогу на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям відповідно до Положення №1768, суд зазначає таке.

Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 у справі № 640/22426/20, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

За змістом абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України у разі, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що друга позовна вимога підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути по суті заяву позивача від 04.12.2024 про призначення одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності прийняття рішення про відмову у призначенні допомоги. Доводи відповідача спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Оскільки позивач за пред`явлення цього адміністративного позову сплатив судовий збір на суму 1211,20 грн, на його користь необхідно стягнути зазначені судові витрати пропорційно до задоволених вимог на суму 605,60 грн.

Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління соціальної політики Тернопільської міської ради у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям, оформлену листом №32359-Ф/2024 від 20.12.2024.

Зобов`язати Управління соціальної політики Тернопільської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.12.2024 (вх.№22378 від 11.12.2024) про надання одноразової грошової допомоги на забезпечення спорядженням та технічними засобами військовослужбовцям та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетного асигнування Управління соціальної політики Тернопільської міської ради сплачений позивачем судовий збір на суму 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- Управління соціальної політики Тернопільської міської ради (місцезнаходження: вул. Лисенка, 8, м. Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, 46002 ).

Головуючий суддя Грицюк Р.П.