Справа № 280/2781/25
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 вересня 2025 року м. Дніпросправа № 280/2781/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року (суддя Сацький Р.П.) в адміністративній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 02.04.2025 за виконавчим провадженням № 77007552 про накладення штрафу в розмірі 5 100,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постанова старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 02.04.2025 за виконавчим провадженням №77007552 про накладення штрафу є протиправною та підлягає скасуванню. Зазначено, що позивач є бюджетною установою та вчинив всіх залежних від нього дій спрямованих на виконання рішення суду. Позивач зазначає, що ним було видано наказ (з адміністративно-господарської діяльності) від 07.10.2024 №140 «Про нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди», а також направлено до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, як розпорядника бюджетних коштів вищого рівня, основну заявку-розрахунок від 29.10.2024 № 98/1771 на фінансування видатків Державного бюджету за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні видатки», щодо виділення кошторисних призначень на виконання рішення суду в сумі 223 247,32 грн. Позивач зазначає, що відповідного фінансування не відбулось, у зв`язку із чим позивачем було направлено службовий лист від 23.10.2024 № 17/1744 до Департаменту з проханням повідомити про дату фінансування видатків для виконання судових рішень. Також, позивач зазначає про те, що ним були направлені до Департаменту, як розпорядника бюджетних коштів вищого рівня, заявки-розрахунки на лютий 2025 року, березень 2025 року та квітень 2025 на фінансування видатків Державного бюджету за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні видатки», щодо виділення кошторисних призначень на виконання рішення суду, разом з тим кошти для виконання рішення суду виділено не було. Позивач зазначає, що ним вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду, проте його своєчасне не виконання відбулося не з вини позивача, у зв`язку з чим позивач вважає відсутніми підстави для застосування до нього штрафу. Просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржником зазначено, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, надані позивачем повідомлення про виконання рішення суду, часткове виконання рішення надано несвоєчасно з порушенням строків, такі, що плутають виконання рішення суду, також платіжні інструкції щодо виконання рішення викликають сумнів та нерозуміння, в якому виконавчому провадженні відбулося виконання, такої думки дотримується і стягувач. Стягувачу незрозумілі суми нарахування та виплат, так як документи, які підтверджують виконання рішення суду надано без чіткого розуміння їх виконання, а саме хаотично.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24.05.2024 по справі № 280/2440/24 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме вирішено:

визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні в повному обсязі нарахування та виплати додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168, в розрахунку 100000 грн на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні ОСОБА_1 з 22.03.2022 по 23.03.2022, з 23.03.2022 по 27.04.2022 в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, та відпустках для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово - лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії з 28.04.2022 по 27.05.2022, з 28.05.2022 по 26.06.2022;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розрахунку 100000 грн на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні ОСОБА_1 з 22.03.2022 по 23.03.2022, з 23.03.2022 по 27.04.2022 в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, та відпустках для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії з 28.04.2022 по 27.05.2022, з 28.05.2022 по 26.06.2022, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.05.2024 по справі № 280/2440/24 набрало законної сили 01.10.2024.

Для примусового виконання рішення суду позивачу видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Постанова старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 02.04.2025 за виконавчим провадженням № 77007552, яке стосується виконання рішення по справі №280/2440/24, на позивача накладено штраф в розмірі 5 100,00 грн за невиконання рішення суду.

Позивач, не погодившись з постановою про накладення штрафу від 02.04.2025 № 77007552 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України cудове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частин другої-третьої статті 14 КАС судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною 2 цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 75 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що накладення штрафу за невиконання судового рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2020 року у справі №812/1813/18 зазначив, що умовою для накладення на боржника у виконавчому провадженні штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Отже, лише невиконання боржником рішення суду без поважних на те причин тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону №1404-VIII. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Водночас визначальною умовою для накладення зазначеного штрафу є невиконання судового рішення без поважних причин.

У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Аналогічні праві висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 360/3573/20, від 13.10.2021 у справі № 360/4705/20 та у справі № 360/4708/20, від 31.05.2022 у справі № 360/940/20.

Судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24.05.2024 по справі № 280/2440/24 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , зокрема: зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розрахунку 100000 грн на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні ОСОБА_1 з 22.03.2022 по 23.03.2022, з 23.03.2022 по 27.04.2022 в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, та відпустках для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії з 28.04.2022 по 27.05.2022, з 28.05.2022 по 26.06.2022, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.05.2024 по справі № 280/2440/24 набрало законної сили 01.10.2024.

Матеріалами справи також підтверджено, що Військовою частиною НОМЕР_1 вживаються заходи спрямовані на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.05.2024 по справі № 280/2440/24, зокрема: виданий наказ (з адміністративно-господарської діяльності) від 07.10.2024 №140 «Про нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди», направлено до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, як розпорядника бюджетних коштів вищого рівня, основну заявку-розрахунок від 29.10.2024 № 98/1771 на фінансування видатків Державного бюджету за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні видатки», щодо виділення кошторисних призначень на виконання рішення суду в сумі 223247,32 грн, направлено до Департаменту, як розпорядника бюджетних коштів вищого рівня, заявки-розрахунки на лютий 2025 року, березень 2025 року та квітень 2025 на фінансування видатків Державного бюджету за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні видатки», щодо виділення кошторисних призначень на виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 1.7. Інструкції з організації претензійної та позовної роботи, самопредставництва, представництва інтересів Міністерства оборони України та Збройних Сил України у судах та інших державних органах, виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства оборони України 30.12.2016 №744 (далі - Інструкція №744) відповідальними за виконання судових рішень (виконавчих документів) є:

у Міноборони - структурний підрозділ Міноборони, Генерального штабу, військова частина (установа, організація), підприємство, визначене у встановленому порядку головним виконавцем за виконання бюджетної програми (підпрограми) або виконання якого належить до компетенції структурного підрозділу Міноборони, Генерального штабу, військової частини (установи, організації), підприємства згідно з функціональними обов`язками;

у Збройних Силах - структурний підрозділ Генерального штабу, військова частина (установа, організація): щодо судових рішень та виконавчих документів про стягнення грошових коштів - фінансова (фінансово-економічна) служба; щодо кадрових питань - підрозділ по роботі з персоналом; щодо земель оборони та військових містечок - квартирно-експлуатаційні відділи; щодо житлових питань - житлові комісії; за договірними зобов`язаннями - відповідальні за формування та виконання бюджетних програм (підпрограм), з інших питань - інша відповідальна (посадова) особа згідно з функціональними обов`язками.

Наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 280 «Про організацію фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України» затверджені Правила організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Правила), які, зокрема, визначають механізм фінансового забезпечення військових частин.

Відповідно до пункту 1.3. вказаних Правил розпорядниками бюджетних коштів за кошторисом Міністерства оборони України є: Міністр оборони України головний розпорядник; командувачі (начальники) видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, інших органів військового управління (крім військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки)), Голова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які включені до мережі головного розпорядника коштів, - розпорядники коштів нижчого рівня (другого рівня); командири військових частин, які включені до мережі головного розпорядника коштів або розпорядника коштів другого рівня, - розпорядники коштів нижчого рівня (третього рівня).

Розпорядники коштів третього рівня реалізують свої функції через фінансові органи військових частин.

Пунктом 3 Правил встановлено, що джерелом фінансового забезпечення військової частини є кошти Державного бюджету України, що виділяються Міністерству оборони України та надходять на утримання і забезпечення її діяльності, а також інші джерела, передбачені законодавством. Фінансове забезпечення військової частини здійснюється відповідно до затверджених у встановленому порядку кошторисів за рахунок коштів загального та спеціального фондів Державного бюджету України

Позивач - військова частина НОМЕР_1 - є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, тоді як розпорядником бюджетних асигнувань вищого рівня є Міністерство оборони України.

Таким чином, для отримання видатків на виплату позивачеві коштів на виконання рішення суду, фінансова служба позивача має подати розпоряднику коштів відповідну заявку на уточнення в потребі на відповідний місяць.

Позивачем неодноразово оформлювались та подавались розпоряднику коштів вищого рівня заявки-розрахунки на фінансування для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, виконання рішень судів, однак кошти для виконання рішення суду на даний час не надійшли.

Після отримання постанов державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень, позивачем було направлено лист до відповідача, в якому заначено, що позивачем вжито вичерпних заходів для добровільного виконання судового рішення, але належного фінансування на рахунок позивача не надходило, що на теперішній час робить виконання судового рішення неможливим.

Позивачем були направлені до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, як розпорядника бюджетних коштів вищого рівня, заявки-розрахунки на лютий 2025 року, березень 2025 року та квітень 2025 на фінансування видатків Державного бюджету за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні видатки», щодо виділення кошторисних призначень на виконання рішення суд .

З початком фінансування видатків Державного бюджету за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні видатки» позивачем частково, в межах фінансування, в порядку черги виконується судове рішення по справі №280/2440/24, а саме: у лютому 2025 року на суму 54 537,63 грн, у березні 2025 року на суму 59690,71 грн, у квітні 2025 року на суму 14 624, 86 грн, усього на суму 128 853,20 грн.

Отже, колегія суддів вважає, позивачем, в межах наданих повноважень, було вжито ряд заходів, направлених на добровільне виконання судового рішення.

Відсутність у позивача відповідного фінансового забезпечення, необхідного для виконання рішення суду свідчить про наявність об`єктивних підстав, які унеможливлювали виконання судового рішення у строк, що свідчить про відсутність вини та умислу на навмисне невиконання рішення суду у справі № 280/2440/24 боржником.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що невиконання судового рішення боржником в частині виплати грошових коштів за відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Відповідач у справі не довів суду правомірності свого рішення, а тому у суду першої інстанції були підстави для задоволення позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко