Справа № 420/14321/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/14321/24

Головуючий І інстанції: Хурса О.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційні скарги Одеського квартирно-експлуатаційного управління та Міністерства оборони України та на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 25.10.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського квартирно-експлуатаційного управління і Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

09.05.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеського КЕУ та Міністерства оборони України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування і не виплати різниці між сумою індексації грошового забезпечення, що склалась у місяці підвищення доходу та розміром підвищення грошового забезпечення у березні 2018р., з урахуванням вимог абз.4 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078), за період з 01.03.2018р. до 28.06.2022р.;

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити на його користь різницю між сумою індексації грошового забезпечення, що склалась у місяці підвищення доходу та розміром підвищення грошового забезпечення у березні 2018р. в сумі 3372,45 грн. щомісячно, починаючи з 01.03.2018р. до 28.06.2022р., в загальному розмірі 175142,57 грн., з урахуванням вимог абз.4 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078), та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44);

- визнати протиправною бездіяльність Одеського КЕУ щодо не нарахування і не виплати різниці між сумою індексації грошового забезпечення, що склалась у місяці підвищення доходу та розміром підвищення грошового забезпечення у березні 2018р., з урахуванням вимог абз.4 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078), за період з 29.06.2022р. до 18.03.2024р.;

- зобов`язати Одеське КЕУ нарахувати та виплатити на користь позивача різницю між сумою індексації грошового забезпечення, що склалась у місяці підвищення доходу і розміром підвищення грошового забезпечення у березні 2018р. в сумі 3372,45 грн. щомісячно, починаючи з 29.06.2022р. до 18.03.2024р., в загальному розмірі 69632,03 грн., з урахуванням абз.4 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078), та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, у період проходження позивачем військової служби, нарахування грошового забезпечення відповідачами здійснювалося не в повному обсязі, а саме у період з 01.03.2018р. по 18.03.2024р. йому не в повному розмірі нараховувалася індексація-різниця грошового забезпечення, яка склалась внаслідок перевищення порогу для проведення індексації в 103%. На переконання позивача, за даний період відповідач протиправно не виплачував на його користь індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 3372,45 грн. в місяць.

Представники відповідачів надали до суду першої інстанції письмові відзиви, в якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.03.2018р. по 28.06.2022р. включно відповідно до приписів абз.4,5,6 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078). Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення в розмірі 3284,90 грн. на місяць за період з 01.03.2018р. по 28.06.2022р. включно відповідно до приписів абз.4,5,6 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078). Визнано протиправною бездіяльність Одеського КЕУ щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.06.2022р. по 18.03.2024р. включно відповідно до приписів абз.4,5,6 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078). Зобов`язано Одеське КЕУ нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення в розмірі 3284,90 грн. на місяць за період з 29.06.2022р. по 18.03.2024р. включно відповідно до абз.4,5,6 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078). В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду 1-ї інстанції, представники Міністерства оборони України та Одеського КЕУ подали апеляційні скарги.

Представник Одеського КЕУ у поданій ним апеляційній скарзі зазначив, що рішення суду 1-ї інстанції в частині задоволених позовних вимог постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.10.2024р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні адміністративного позову.

У поданій апеляційній скарзі представник Міністерство оборони України також зазначив, що рішення суду 1-ї інстанції в частині задоволення позовних вимог постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спірного питання та неповного з`ясування судом обставин справи, у зв`язку із чим просив скасувати судове рішення від 25.10.2024р. в даній частині та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, посилаючись на порушення правил підсудності адміністративних справи при подачі ОСОБА_1 (із зареєстрованим місцем проживання у м. Києві) даного позову до Міністерства оборони України, місцезнаходженням якого є м. Київ, апелянт, за наявності підстав, просив (альтернативно) скасувати рішення суду 1-ї інстанції та направити дану справу на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2024р. дані апеляційні скарги - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2024р. та від 10.01.2025р. відкрито апеляційні провадження за апеляційними скаргами учасників справи та призначено їх до розгляду в порядку письмового провадження.

10.12.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

22.01.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - полковник ОСОБА_1 проходив військову службу:

- з 19.08.2014р. до 26.08.2020 у Територіальному управлінні внутрішнього аудиту військових частин (яке перебувало на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони України);

- з 27.08.2020р. до 28.06.2022р. у Департаменті внутрішнього аудиту Міністерства оборони України (яке перебувало на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони України);

- з 29.06.2022р. по 18.03.2024р. у Південному територіального управління внутрішнього аудиту (яке перебувало на фінансовому забезпеченні Одеського КЕУ).

Згідно з довідкою про нараховану і виплачену позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.06.2022р., виданою начальником розрахункового відділу Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, ОСОБА_1 виплачено за вказаний період індексацію у загальному розмірі 4442,65 грн.

При цьому, грошове забезпечення позивача за лютий 2018р. становило - 13973,20 грн., а за березень 2018р. - 15151,45 грн.

Відповідно до довідки Одеського КЕУ від 05.04.2024р. №1531, відповідачем було нараховано та виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 29.06.2022р. по 18.03.2024р. у загальному розмірі - 7874,84 грн.

Вважаючи, що відповідачами за період з 01.03.2018р. по 18.03.2024р. виплачено лише поточну індексацію грошового забезпечення, яка склалася в наслідок перевищення порогу для проведення індексації в 103%, та, в порушення вимог абз.3, 4, 5, 6 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078), не виплачено індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині - 3372,45 грн. в місяць, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції виходив із часткової обґрунтованості і доведеності позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх часткового задоволення.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, частково не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх часткового обґрунтованими і передчасними, з огляду на наступне.

Перш за все, судова колегія вважає за необхідне надати оцінку доводам Міністерства оборони України стосовно вирішення даної справи із порушенням правил підсудності.

Відповідач стверджує, що місцем реєстрації позивача є АДРЕСА_1 , у той час як місцезнаходженням Міністерства оборони України є просп. Повітрофлотський, 6, м. Київ (тобто ані позивач, ані відповідач не зареєстровані у встановленому законом порядку в м.Одеса чи Одеській області), а тому вважає, що позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 до Міністерства не підсудні Одеському окружному адміністративному суду.

Позивач, у свою чергу, наголошує на тому, що у позовній заяві об`єднано декілька вимог, які беззаперечно пов`язані між собою єдиними підставами виникнення, частина з цих позовних вимог є основними, а частина похідними, що чітко вбачається зі змісту позовної заяви, однак безпідставно залишено поза увагою відповідачем.

Оцінюючи зазначені доводи сторін, колегія суддів вказує, що згідно з ч.1 ст.160 КАС України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

За правилами п.п.4,5 ч.5 ст.160 КАС України, в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог та виклад обставин, якими обґрунтовуються вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч.1 ст.21 КАС України, позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

У той же час, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом (ч.6 ст.21 КАС України).

Частиною 1 ст.172 КАС України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

При цьому, згідно з положеннями ч.6 цієї статті, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або ж декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.

Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Аналіз викладених норм права, дає колегії суддів підстави дійти висновку, що позивач має право заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. При цьому, позов може бути поданий до декількох відповідачів, у такому разі позивач має навести зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

За визначенням, наведеним у п.23 ч.1 ст.4 КАС України, похідна позовна вимога - це вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Пов`язаними між собою можна вважати вимоги, що випливають з одних правовідносин, і, як наслідок, ґрунтуються на одних і тих самих фактичних даних.

Відтак, у випадку пред`явлення позивачем в одній позовній заяві кількох вимог, що становлять предмет адміністративного позову, вказані вимоги мають виникати з однакових юридичних фактів, тобто мати єдині підстави позову, адже в протилежному випадку виникають різні адміністративні позови, що належать до розгляду в окремих самостійних провадженнях.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Проаналізувавши зміст позову, колегія суддів встановила, що він містить дві позовні вимоги та дві похідних вимог, які звернені, відповідно, до двох відповідачів. При цьому, предмет цього позову стосується нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації його грошового забезпечення у належному розмірі під час проходження ним військової служби в різний, про те послідовний період часу (відповідно до наказу директора Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 27.06.2022р. за №27 позивач вибув до Південного територіального управління внутрішнього аудиту).

Також, на підтвердження заявлених у даній справі позовних вимог ОСОБА_1 фактично посилається на одні й ті самі докази.

Частиною 1 ст.25 КАС України встановлено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або ж адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Отже, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про те, що позовні вимоги, заявлені у цій справі, не пов`язані між собою, та, відповідно, відхиляє доводи останнього про розгляд справи судом 1-ї інстанції із порушенням правил територіальної підсудності. Більше того, колегія суддів зазначає, що відповідачем не було обґрунтовано, яким саме чином об`єднання позовних вимог має наслідком суттєве утруднення вирішення спору та, при цьому, сприяє «затягуванню» учасниками судового процесу вирішення спору.

Доводи апелянта про те, позивач вже звертався з ідентичним позовом до Одеського окружного адміністративного суду також не заслуговують на увагу та оцінюються колегією суддів критично, оскільки ухвалою суду від 01.05.2024р. такий позов було повернуто, а не вирішено по суті. У свою чергу, інститут повернення позовної заяви позивачу передбачений для усунення недоліків позовної заяви і таке повернення не позбавляє позивача права на повторне звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом після усунення недоліків.

Стосовно власне предмету даного позову, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального і правового захисту, гарантії в економічній, соціальній та політичній сферах щодо сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовано положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII.

У відповідності до ст.1 цього Закону, «соціальним захистом військовослужбовців» вважається діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається в залежності від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня та вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282-XII.

У розумінні ст.1 цього Закону, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або ж повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Приписами ч.2 ст.5 Закону №1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку із індексацією за рахунок власних коштів та коштів Державного бюджету України.

Правила ж обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюються на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначені «Порядком проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078).

Як встановлено п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку із індексацією за рахунок власних коштів та коштів державного бюджету.

Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом із тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Пунктом 5 Порядку №1078 передбачено те, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у п.2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1% або 100%. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Заробітна плата підлягає обов`язковій індексації як державна соціальна гарантія, яка надається для підтримки населення в умовах зростання цін. Право на індексацію виникає тоді, коли індекс споживчих цін, розрахований наростаючим підсумком перевищить поріг індексації в 103%. У свою чергу, обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації покладається на всі державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації незалежно від форми власності.

Аналогічно у ст.4 Закону №1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103% (до 01.01.2016р. 101%).

Згідно з офіційним сайтом Міністерства фінансів України, у спірний період величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації у листопаді 2015р. та у квітні 2016р.

З 01.12.2015р. Порядком №1078 діє із змінами, які внесені постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015р. №1013.

За змістом пояснюючої записки до проекту Постанови №1013 метою цього акту є внесення змін до умов оплати праці працівників установ, закладів, організацій окремих галузей бюджетної сфери, органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, прокуратури, інших органів, та забезпечення єдиного підходу до проведення індексації при підвищенні заробітної плати працівників.

У зв`язку із цим, вказаною Постановою удосконалено механізм проведення індексації доходів громадян, у тому числі з урахуванням періодів підвищення заробітної плати працівників (зокрема, п.5 викладено у новій редакції).

Внесені зміни, серед іншого, передбачали не лише заміну терміну «базовий місяць» на «місяць підвищення доходу», ці зміни надали іншого значення запровадженому новому терміну із зміною алгоритму визначення такого місяця підвищення. На відміну від правил визначення «базового місяця» (яким вважався місяць, у якому відбулося підвищення мінімальної зарплати, пенсій, стипендій виплат із соціального страхування чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів (за рахунок постійних складових зарплати) та який визначався у разі, коли збільшувалася заробітна плата внаслідок підвищення тарифної ставки (окладу) або за рахунок будь-якої постійної складової зарплати), «місяцем підвищення доходу» є місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) і визначається він тільки в разі, якщо підвищена тарифна ставка (оклад). При цьому, за новими правилами зростання зарплати за рахунок інших постійних складових зарплати (без підвищення тарифної ставки чи окладу) не впливає на індексацію та не призводить до зменшення суми індексації.

Термін «підвищення тарифних ставок (окладів)» для працівників бюджетної сфери за змістом запроваджених нововведень застосовується у розумінні підвищення, що здійснюється відповідно до законодавства, а не у розумінні підвищення тарифної ставки (окладу) кожному працівнику індивідуально (зокрема, у зв`язку із призначенням на посаду чи переведенням на іншу посаду), як це було передбачено попереднім механізмом індексації. Тобто, за новими правилами місяць підвищення тарифних ставок (окладів) для кожного окремого працівника не визначається індивідуально.

Якщо точкою відліку для обчислення індексу споживчих цін (ІСЦ) для проведення індексації за попереднім механізмом визначався базовий місяць, у якому індекс споживчих цін приймався за одиницю чи 100%, обчислення ІСЦ розпочиналося із місяця, наступного за базовим, а нарахування індексації провадилося з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін (ч.ч.3 і 4 ст.4 Закону №1282-ХІІ), то зміни, внесені Постановою №1013, передбачали здійснення обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу і зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.

Таким чином, з 01.12.2015р. відправною точкою для визначення місяця підвищення й початку обчислення індексу споживчих цін (ІСЦ) наростаючим підсумком є місяць останнього підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, яку обіймає працівник.

Задля досягнення цієї мети (зміна механізму проведення індексації, який передбачав індивідуальний підхід для кожного окремого працівника, та перехід до механізму, який би забезпечував єдиний підхід до проведення індексації при підвищенні заробітної плати працівників) п.3 Постанови №1013 постановлено міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 01.12.2015р. розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015р., з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015р. перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015р.

За рахунок цього мала б «обнулитися» індексація минулих років, розмір якої зростав внаслідок довготривалого не підвищення доходу працівників, а тому абз.2 п.3 Постанови №1013 передбачено, що для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016р. відповідно до Порядку №1078, який уже діяв із змінами, внесеними згаданою Постановою №1013, та передбачав єдиний підхід до проведення індексації при підвищенні заробітної плати працівників (з місяця останнього підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, яку обіймає працівник).

Так, якщо на виконання п.3 Постанови №1013 працівникам інших галузей бюджетної сфери були підвищені оклади, то військовослужбовцям оклади в грудні 2015р. не підвищувалися, а тому січень 2016р. не став для останніх «місяцем підвищення тарифних ставок (окладів)» для цілей застосування Порядку №1078 (із змінами, внесеними Постановою №1013).

Із обсягу встановлених у цій справі обставин слідує, що з 01.01.2008р. розмір посадових окладів військовослужбовців визначався Постановою №1294, яка була чинною з 01.03.2018р., тобто до набрання чинності Постановою №704, якою фактично затверджено нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

У зв`язку з прийняттям Постанови №1013, якою внесені зміни серед іншого і до п.5 Порядку №1078, з 01.01.2016р. істотно змінився порядок нарахування індексації, оскільки «базовим місяцем» (місяцем, від якого починає обчислюватися зростання індексу споживчих цін, до досягнення ним порогу 103%) було визначено місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) за посадою, а не підвищення розмірів мінімальної заробітної плати чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімального розміру.

Колегія суддів зазначає про те, що Порядок №1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, «поточної індексації» та «індексації-різниці». Суми цих індексацій можуть нараховуватися і одночасно, і окремо одна від одної.

У даному випадку, спірним питанням є наявність чи відсутність у позивача права на отримання «індексації-різниці» у спірний період під час проходження у Відповідача військової служби.

Так, як вбачається з абз.3-5 п.5 Порядку №1078, сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абз.1 цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Таким чином, для правовідносин, пов`язаних з нарахуванням індексації, визначальним є також факт підвищення саме грошового доходу, а не лише тарифних ставок (окладів).

Разом із тим, з 01.12.2015р. в аб.3, 4, 5, 6 п.5 Порядку №1078 по суті йде мова про поняття «індексації-різниці», право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.

Абзаци 3, 4 п.5 Порядку №1078 у редакціях, які застосовувалися з 01.12.2015р. до 01.04.2021р., передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не)нараховується, а саме:

- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абз.3);

- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абз.4).

Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абз.6 п.5 Порядку №1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103%.

Системний аналіз п.1, абз.4, 6 п.5 Порядку №1078 дає колегії суддів підстави зробити висновок, що нарахування й виплата «індексації-різниці» має щомісячний фіксований характер, гарантується законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, та з огляду на правила й умови нарахування суми «індексації-різниці», які встановлені абз.3, 4, 6 п.5 Порядку №1078, апеляційний суд дійшов висновку, що повноваження відповідачів щодо виплати цієї суми не є дискреційними.

Застосовуючи, зазначений Верховним Судом у справі №400/3826/21, підхід та ураховуючи, що 01.03.2018р. набрала чинності Постанова №704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, з огляду на правила п.п.5, 10-2 Порядку №1078 можна дійти висновку, що березень 2018р. став місяцем підвищення доходу позивача, за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення.

За такої умови відповідно до абз.3, 4 п.5 Порядку №1078 слідує, що у березні 2018р. як місяці підвищення доходу, відповідачу належало вирішити питання, чи має позивач право на отримання суми «індексації-різниці».

З огляду на абз.4 п.5 Порядку №1078, позивач має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018р. дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018р.

Якщо ця умова наявна, то розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.

Таким чином, для правильного застосування абз.3-6 п.5 Порядку №1078, враховуючи спосіб, застосований Верховним Судом у справі №400/3826/21, необхідно встановити:

- розмір підвищення доходу позивача в березні 2018р. (А) (визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року);

- суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018р. (Б) (визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018р., на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018р., поділений на 100% (абз.5 п.4 Порядку №1078));

- чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).

В обидві вказані суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абз.5 п.5 Порядку №1078).

Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018р. (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018р. (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.

Сума індексації-різниці в березні 2018р. розраховується саме як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).

Перевіривши, наведений судом 1-ї інстанції розрахунок конкретної суми «індексації-різниці», яку відповідачі зобов`язані були нараховувати й виплачувати кожен місяць, починаючи з березня 2018р., як місяця підвищення доходу, що становить 3284,90 грн., то суд апеляційної інстанції погоджується з таким розрахунком і вважає його арифметично правильним, так як грошовий дохід Позивача у березні 2018 року підвищився лише на 1178,25 грн., коли розмір індексації грошового забезпечення, яка мала скластися в березні 2018 року, становив 4463,15 грн. (4463,15 грн. - 1178,25 грн. = 3284,90 грн.).

Оскільки розмір підвищення доходу в березні 2018р. є меншим за суму індексації, що склалася у березні 2018р., тому є наявними підстави для нарахування й виплати позивачу «індексації-різниці» до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовців або до дати звільнення зі служби.

При цьому, до чергового підвищення посадового окладу (після березня 2018р.), до визначеної суми індексації «різниці між сумою індексації і розміром підвищення доходу» повинна додаватися сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації (103%).

Враховуючи абз.4, 5, 6 п.5 Порядку №1078 сталий щомісячний розмір індексації позивача з березня 2018р. становить 3284,90 грн.

Відтак, відповідачі, вказуючи про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за спірний період, врахували лише норми абз.1 та 2 п.5 Порядку №1078, згідно з якими, у разі підвищення тарифних ставок (окладів) значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1% або 100%, а обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення, тобто норми, які стосуються виплат «поточної індексації».

Саме тому, з урахуванням зазначених норм, відповідачі не нараховували та не виплачували позивачу «індексацію-різницю» грошового забезпечення за вказаний період.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачі у межах спірних правовідносин безпідставно оминули норми абз.4, 5, 6 п.5 Порядку №1078 в частині вирішення питання про наявність підстав для виплати позивачу індексації грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (березень 2018р.); не встановили, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу позивача суму індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу, у зв`язку з чим дійшли необґрунтованого висновку про відсутність підстав для виплати «індексації-різниці» грошового забезпечення за спірний період, а тому позовні вимоги є обґрунтованими в цій частині та підлягають задоволенню, оскільки за спірний період «індексація-різниця» позивачу взагалі не нараховувалася.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг відповідачів щодо відсутності правових підстав для виплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки такі доводи ґрунтуються на невірному, проте власному, тлумаченні норм законодавства України, які регулюють спірні правовідносини.

У той же час, як вірно зазначено в апеляційній скарзі Одеського КЕУ, у період з 01.01.2023р. року по 31.12.2023р. були відсутні правові підстави для нарахування й виплаті позивачу індексації грошового забезпечення через зупинення на 2023р. дії Закону №1282-XII на підставі абз.18 п.3 Закону України «Про Держаний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX (зазначене положення на цей час є чинним та не визнавалось неконституційним).

Разом із цим, надаючи оцінку рішенню суду 1-ї інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг учасників справи, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду, зроблених по аналогічним правовідносинам, відображених у постановах від 23.03.2023р. у справі №400/3826/21, від 06.04.2023р. у справі №420/11424/21, від 06.07.2023р. у справі №560/6684/22, від 15.08.2023р. у справі №400/3784/22, відповідно до яких Верховний Суд підкреслював те, що для належного та ефективного захисту прав та інтересів позивача судам необхідно перевірити обґрунтованість нарахованих ним сум індексації, розрахувати їх і, відповідно, у судовому рішенні вказати конкретні суми (індексації грошового забезпечення), на які позивач має право та які відповідач зобов`язаний нарахувати й виплатити.

Беручи до уваги встановлений колегією суддів факт не нарахування й не виплати позивачу за спірний період «індексації-різниці» та не вирішення питання щодо наявності у позивача права на цей вид індексації у спірний період, відповідачами вчинено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу «індексації-різниці» за період з 01.03.2018р. по 28.06.2022р. включно (в частині вимог, заявлених до Міністерства оборони України), 29.06.2022р. по 31.12.2022р. включно та з 01.01.2024р. по 18.03.2024р. включно (в частині вимог, заявлених до Одеського КЕУ) у розмірі 3284,90 щомісячно.

При цьому, період 01.03.2018р. по 28.06.2022р. включно становить 51 повний місяць та 27 днів, тож до нарахування та виплати позивачу належала «індексація-різниця» у загальній сумі: 170486,31 грн.: (3284,90 грн. х 51 місяць = 167529,90 грн.) + (3284,90 грн. / 30 день) х 27 днів = 2956,41 грн.).

Періоди ж з 29.06.2022р. по 31.12.2022р. включно та з 01.01.2024р. по 18.03.2024р. включно становить 8 повних місяців та 20 днів, а тому до нарахування і виплати ОСОБА_1 належала «індексація-різниця» у загальній сумі: 28398,49 грн.: (3284,90 грн. х 8 місяців = 26279,20 грн.) + (3284,90 грн. / 31 день) х 20 днів = 2119,29 грн.).

Однак, в межах цієї справи, суд першої інстанції не обрав належний спосіб захисту порушених прав позивача, не з`ясував і не дослідив усі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору в означеній частині позовних вимог, оскільки згідно з практикою Верховного Суду, якщо суд установив, що позивач має право на отримання, зокрема «індексації-різниці», й це право порушене відповідачем, то суд має визначити в ухваленому рішенні суму індексації, яка підлягає до нарахування та виплати, а не визначення в ухваленому судовому рішенні конкретної суми індексації, яка належить до нарахування та виплати відповідачем, не вносить юридичної визначеності у ці спірні правовідносини і не забезпечує ефективного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку відповідача.

Таким чином, застосований судом попередньої інстанції спосіб захисту (враховуючи і зобов`язання відповідача виплатити позивачу «індексацію-різницю» за 2023р.) не вносить юридичної визначеності у спірні правовідносини та не забезпечує ефективного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку відповідачів, оскільки суд в ухваленому рішенні не розрахував та не визначив конкретної суми індексації грошового забезпечення, яку відповідачі зобов`язаний нарахувати й виплатити позивачу за спірні періоди, а також не перевірив розраховану позивачем суму індексації.

Колегія суддів враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання чи неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах обох інстанцій.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення має засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційних скаргах аргументів сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, враховуючи, що судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, апеляційний суд, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ч.1 ст.317 КАС України, вважає, що апеляційні скарги відповідачів підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині обраного судом засобу відновлення порушеного права позивача з прийняттям в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,317,321,322,325,329,382 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Одеського квартирно-експлуатаційного управління та Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року в частині зобов`язання вчинити певні дії - скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 28.06.2022 року включно, а саме «індексацію-різницю» в сумі 3284,90 грн. (три тисячі двісті вісімдесят чотири гривні 90 копійок) на місяць у загальній сумі 170486,31 грн. (сто сімдесят тисяч чотириста вісімдесят шість гривень 31 копійка) відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078).

Зобов`язати Одеське квартирно-експлуатаційне управління нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 29.06.2022 року по 31.12.2022 року включно та з 01.01.2024 року по 18.03.2024 року включно, а саме «індексацію-різницю» в сумі 3284,90 грн. (три тисячі двісті вісімдесят чотири гривні 90 копійок) на місяць у загальній сумі 28398,49 грн. (двадцять вісім тисяч триста дев`яносто вісім гривень 49 копійок) відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078).

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 10.09.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко