Справа № 280/4140/25
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року Справа № 280/4140/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

про визнання протиправними та скасування наказу і розпорядження, -

ВСТАНОВИВ:

20.05.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач-1), Військової частини НОМЕР_4 (далі відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2, Військова частина НОМЕР_6 (далі третя особа), в якому позивач просить суд:

- поновити строк на звернення до суду з поважних причин;

- витребувати з Військової частини НОМЕР_2 та НОМЕР_4 , НОМЕР_6 наступну інформацію та документи: копію наказу або іншого документа, яким було скасовано заходи про зарахування позивача у розпорядження командира військової частини; відомості (зокрема, витяг з наказу по особовому складу або з облікової документації), що підтверджують дату припинення перебування позивача у розпорядженні та момент виведення з цього стану; інформацію про фактичний строк перебування позивача у статусі військовослужбовця, зарахованого до розпорядження, із зазначенням підстав для такого зарахування та дати його припинення;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 14.07.2023 за № 249 про зарахування позивача у розпорядження командира НОМЕР_2 ;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження командира НОМЕР_4 від 17.07.2023 за № 3425 в частині направлення позивача у розпорядження командира НОМЕР_6 .

Ухвалою суду від 22.05.2025 позовну заяву було залишено без руху на підставі ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), позивачу було надано 10-денний строк з дня отримання вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви. Позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 30.05.2025 задоволено заяву представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду із даною позовною заявою, поновлено позивачу строк звернення до адміністративного суду та відкрито провадження у справі №280/4140/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження).

Ухвалою суду від 08.07.2025 розгляд справи №280/4140/25 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. В процесі підготовчого провадження призначено підготовче засідання на 12.08.2025.

Ухвалою суду від 11.08.2025 забезпечено участь представника Військової частини НОМЕР_2 у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Протокольною ухвалою суду від 12.08.2025 задоволено клопотання представника Військової частини НОМЕР_4 про виключення зі складу учасників справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 Військової частини НОМЕР_6 , у зв`язку із її ліквідацією та з огляду на те, що її правонаступником є Військова частина НОМЕР_4 .

Ухвалою суду від 12.08.2025 відкладено підготовче засідання по справі №280/4140/25 на 25.08.2025.

Ухвалою суду від 20.08.2025 забезпечено участь представника Військової частини НОМЕР_2 у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 25.08.2025 закрито підготовче провадження у справі №280/4140/25 та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні 25.08.2025. Крім того, за клопотанням сторін зазначеною ухвалою вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№25029 від 20.05.2025). Зокрема зазначено, що у ході несення служби у військовій частині НОМЕР_7 позивач виконував бойові завдання в районі ведення активних бойових дій, під час яких 11.07.2023 позивач отримав бойове поранення, у зв`язку із яким у період з 11.07.2023 по 14.07.2023 перебував на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_8 . Водночас вказано, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 14.07.2023 №249, ОСОБА_1 було зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 з 14.07.2023. Зазначений наказ був мотивований перебуванням позивача на тривалому лікуванні у зв`язку з пораненням, однак фактичні обставини свідчать, що тривале лікування станом на дату видання наказу ще не мало місця, а тому позивача безпідставно зараховано в розпорядження з мотивів «тривалого лікування». Більш того, 17.07.2023 розпорядженням командира військової частини НОМЕР_4 № 3425 позивача було тимчасово відряджено до військової частини НОМЕР_6 в розпорядження командира НОМЕР_6 , що також свідчить про відсутність у той час будь-яких фактичних перешкод для його службового використання, і тим більше про відсутність стану, який би відповідав поняттю «тривале лікування у зв`язку з пораненням» у значенні, наданому підпунктом 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. Зауважено, що лише 09.08.2023, тобто через майже місяць після отриманого поранення та винесення спірних наказу та розпорядження, ОСОБА_1 був госпіталізований у зв`язку з істотним погіршенням стану здоров`я через поранення, яке він отримав в липні 2023 року. Оскільки на момент прийняття спірних наказу від 14.07.2023 № 249 та розпорядження від 17.07.2023 №3425 позивач не перебував на тривалому лікуванні, не був у полоні, не був заручником або інтернованою особою були відсутні як правові, так і фактичні підстави для їх видання, а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню. На підставі вищевикладеного представник позивача просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечення відповідача-1 проти задоволення позовних вимог викладені у відзиві на позовну заяву (вх.№29878 від 16.06.2025). Зокрема зазначено, що 13.07.2023 відповідачем-1 від командира військової частини НОМЕР_4 було отримано клопотання від 13.07.2023 № 1559/1781 про те щоб звільнити з займаної посади позивача і зарахувати у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 та утримувати у списках особового складу підрозділу, де він проходить військову службу, тобто у військовій частині НОМЕР_7 у зв`язку з довготривалим лікуванням. До вищевказаного клопотання були надані: копія медичної характеристики начальника медичної служби військової частини НОМЕР_4 від 12.07.2023 № 4438 та витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_7 (по стройовій частині) від 11.07.2023 № 192. На підставі вищевказаних документів командиром військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) було видано наказ від 14.07.2023 №249, яким позивача звільнено з займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 з 14.07.2023. Зауважено, що позивачу реально необхідно було довготривале лікування у зв`язку з пораненням, що також підтверджується наведеними у позові обставинами. Разом із тим, вказано, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.04.2025 № 122 позивача було звільнено з військової служби за станом здоров`я при наявності інвалідності, тобто 11.07.2023 позивач отримав таку травму, яка не дала йому можливості проходити військову службу далі, а перед звільненням позивач вимушений був постійно (довгостроково) лікуватися, що не заперечується позивачем у позовній заяві. Додатково відзначено, що твердження позивача щодо порушення його соціальних прав не відповідають дійсності з огляду на те, що під час лікування бойового поранення за військовослужбовцем зберігаються всі соціальні виплати. Більш того, позивачем чітко не вказано, які саме виплати і в якому розмірі він не отримав під час лікування бойового поранення (під час знаходження у розпорядженні). З огляду на вищенаведене представник відповідача-1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позиція відповідача-2 щодо заявлених позовних вимог викладена у відзиві на позовну заяву (вх.№29878 від 16.06.2025). Окрім іншого, вказано, що наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 14.07.2023 №249 в повній мірі відповідає приписам підпункту 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 та абзацу 13 пункту 4.17 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, що свідчить про законність та правомірність дій командира військової частини НОМЕР_2 . Водночас зазначено, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 від 17.07.2023 №3425 є необґрунтованими, оскільки позивачем не наведено жодних посилань на обставини протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень. Додатково відзначено про необхідність застосування передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України строку звернення до суду. На підставі вищевикладеного представник відповідача-2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позиція Військової частини НОМЕР_6 відображена у поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву (вх.№27215 від 02.06.2025) де, зокрема зазначено, що звільнення з посад і зарахування військовослужбовців у випадку, визначеному підпунктом 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, проводяться з дня вибуття з військової частини на лікування в розпорядження посадової особи, до номенклатури посад якої належить посада офіцера, або в розпорядження керівника органу військового управління, командира з`єднання, у підпорядкуванні яких є військова частина, де проходила військову службу особа рядового, сержантського або старшинського складу. З огляду на вищенаведене, наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 14.07.2023 №249 в повній мірі відповідає приписам підпункту 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 та абзацу 13 пункту 4.17 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, що вказує на законність та правомірність дій командира військової частини НОМЕР_2 . Крім того, зазначено, що з огляду на зміст позовної заяви, можна дійти висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 від 17.07.2023 №3425, є необґрунтованими, без посилань на будь-які обставини протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень, а тому не підлягають задоволенню. Враховуючи вищенаведене представник третьої особи просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Не погодивши з доводами третьої особи, позивач подав до суду заперечення на пояснення третьої особи (вх.№27345 від 02.06.2025) де, зокрема зазначено, що твердження військової частини НОМЕР_6 про законність наказу №249 від 14.07.2023 та розпорядження №3425 від 17.07.2023 є безпідставним, оскільки підпункт 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 прямо вказує на виключні підстави для зарахування військовослужбовця до розпорядження: тривале лікування, полон, заручництво, інтернування. Натомість, жодна з цих обставин не була наявною у випадку ОСОБА_1 на момент видання спірних актів. Водночас вказано, що загалом пояснення третьої особи не містять жодного спростування основних обставин справи, зокрема: відсутність "тривалого лікування" на момент видання наказу №249, подальше використання позивача на службі та порушення порядку проходження військової служби. Додатково відзначено, що оскаржувані дії відповідачів вплинули на правовий статус позивача, зокрема на питання обліку страхового стажу, соціальних гарантій та участі у бойових діях, а тому твердження третьої особи про необґрунтованість заявлених позовних вимог є безпідставними. З огляду на викладене представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги.

Заперечення позивача проти доводів військової частини НОМЕР_4 , викладені у відповіді на відзив на позовну заяву (вх.№40156 від 11.08.2025). Окрім іншого, вказано що застосування підпункту 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 можливе виключно за наявності передбачених ним підстав, зокрема, «тривалого лікування у зв`язку з пораненням». Натомість на момент видання наказу ОСОБА_1 перебував на короткостроковому стаціонарному лікуванні з 11 по 14 липня 2023 року, яке завершилося того ж дня, коли наказ був виданий. Жодних медичних документів, що підтверджували б «тривалий» характер лікування на цю дату, відповідач не надав. Більш того, вже через три дні 17.07.2023 позивача було тимчасово відряджено до військової частини НОМЕР_6 , що повністю виключає існування обставин, які б унеможливлювали його службове використання за штатною посадою. Водночас, зазначено, що доводи відповідача-2 про необґрунтованість позовних вимог та відсутність фактів протиправної поведінки є безпідставними, з огляду на те, що у позовній заяві чітко зазначено, що розпорядження видане без законних підстав, оскільки підстава перебування у розпорядженні за станом здоров`я була відсутня. Переведення у розпорядження іншого командира можливе лише за умови наявності об`єктивних причин, які унеможливлюють виконання обов`язків на попередній посаді, але станом на 17.07.2023 таких причин не існувало, що підтверджується як медичними документами, так і самим фактом призначення на виконання нових службових завдань. На підставі наведеного представник позивача просить суд відхилити доводи відповідача-2 та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечення позивача проти доводів військової частини НОМЕР_2 викладені у відповіді на відзив на позовну заяву (вх.№40157 від 11.08.2025). Зокрема, зазначено, що у відзиві на позовну заяву відповідачем-1 не наведено жодного належного і допустимого медичного документа станом на 14.07.2023, який би однозначно підтверджував наявність у позивача стану, що потребував тривалого лікування. Клопотання, витяги з наказів та загальні медичні характеристики, на які посилається відповідач-1, складені до завершення госпіталізації і без визначення тривалості лікування, а тому не можуть вважатися достатніми доказами для застосування підпункту 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008. Зауважено, що посилання військової частини НОМЕР_2 на періоди лікування позивача у серпні, вересні, листопаді 2023 року та впродовж 2024 року не змінює суті питання, оскільки ці обставини настали пізніше, аніж було видано наказ № 249, і не можуть легітимізувати рішення, яке на момент його прийняття не відповідало фактичним даним і вимогам закону. Правомірність адміністративного акта оцінюється виходячи з обставин, які існували на момент його видання, а не на підставі подій, що відбулися згодом. Враховуючи викладене вказано, що спірний наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 14.07.2023 за № 249 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 та військовій частині НОМЕР_7 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.04.2025 № 122 відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» майора ОСОБА_1 , офіцера резерву 313 запасної роти військової частини НОМЕР_4 звільнено у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я: за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) (а.с.154 зворотній бік).

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 01.05.2025 № 123 майора ОСОБА_1 , офіцера резерву 313 запасної роти військової частини НОМЕР_4 звільненого у запас наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.04.2025 № 122 за підпунктом «б» (за станом здоров`я - за наявності інвалідності), пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 01.05.2025 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.83).

Під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_7 позивач виконував бойові завдання в районі активних бойових дій, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_7 №1565/666 від 31.01.2025 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (а.с.7).

Згідно з довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №3591 від 21.07.2023 ОСОБА_1 11.07.2023 під час захисту Батьківщини та безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації отримав вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, акубаротравму (а.с.13).

Відповідно до Виписного епікризу із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого позивач у період з 11.07.2023 по 14.07.2023 перебував на лікуванні у військовій частині НОМЕР_8 (а.с.18).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 14.07.2023 № 249 відповідно до підпункту 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 позивача звільнено з займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 з 14.07.2023. Водночас, вказаним наказом визначено, що на час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 позивач залишається на всіх видах забезпечення та у списках військової частини НОМЕР_7 і виконує обов`язки військової служби в межах, визначених командиром військової частини НОМЕР_7 (а.с.17).

17.07.2023 командиром військової частини НОМЕР_4 прийнято розпорядження №3425, яким доручено:

- командиру військової частини НОМЕР_7 забезпечити прибуття до 08:00 18.07.2023 в розпорядження командира військової частини НОМЕР_6 майора ОСОБА_2 , колишнього заступника командира військової частини НОМЕР_7 з метою тимчасового виконання обов`язків за посадою начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_6 ;

- командиру військової частини НОМЕР_6 прийняти майора ОСОБА_2 , колишнього заступника командира військової частини НОМЕР_7 та допустити до тимчасового виконання обов`язків за посадою начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_6 (а.с.17 зворотній бік).

Як зазначили представники відповідачів у судовому засіданні у зв`язку з прийняттям відповідачами спірних рішень будь-які соціальні права позивача не були порушені, в тому числі і не зменшилася винагорода.

Вважаючи наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 14.07.2023 № 249 та розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 № 3425 від 17.07.2023 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Розглянувши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку суд приходить до наступних висновків.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 2 статті 2 КАС України, відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами частини сьомої статті 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України № 2232-XII правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закони України Про оборону України, Про Збройні Сили України, Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З частини сьомої статті 6 Закону України № 2232-XII слідує, що порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві.

Військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством (частина дванадцята статті 6 Закону України № 2232-XII).

Військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули (частина тринадцята статті 6 Закону України № 2232-XII).

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до абзацу 3 пункту 110 розділу ІV Положення № 1153/2008 від 10.12.2008, переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється: між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 112 Положення № 1153/2008 військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:

неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;

потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.

Згідно до пункту 116 Положення № 1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі:

1) розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців;

2) якщо посада, на яку призначено військовослужбовця, належить до номенклатури призначення нижчої посадової особи і не є вакантною, а також до номенклатури призначення командира військової частини;

3) пониження у посаді в порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення або призначення на нижчу посаду на підставі висновку атестування, якщо неможливо відразу призначити військовослужбовця на нижчу посаду;

4) повернення депутатів, які є військовослужбовцями, після закінчення строку їх депутатських повноважень;

5) повернення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів;

6) повернення військовослужбовців, які були направлені за кордон для проходження військової служби або навчання, - у разі неможливості призначення на посаду;

7) закінчення строку перебування військовослужбовців на посадах науково-педагогічних і наукових працівників вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, науково-дослідних установ та необрання їх на зазначені посади за результатами нового конкурсу;

8) скасування допуску до державної таємниці - до вирішення питання дальшого проходження військової служби;

9) відрахування слухача денної форми навчання з вищого навчального закладу;

10) визнання військовослужбовця військово-лікарською комісією непридатним чи обмежено придатним до військової служби - до звільнення з військової служби;

11) якщо в особливий період випускники вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти після завершення навчання не можуть бути безпосередньо призначені на посади;

11-1) офіцери запасу, призвані на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, - до призначення на посади;

11-2) припинення повноважень Міністра оборони України, на посаду патронатної служби якого був призначений військовослужбовець, - у разі неможливості призначення на посаду;

11-3) перебування з близькими особами у прямому підпорядкуванні, якщо протягом місяця з моменту виникнення таких обставин неможливо призначити на посаду, що виключає пряме підпорядкування;

12) навчання військовослужбовців за денною формою у вищому навчальному закладі іншого військового формування - до закінчення навчання;

12-1) відсторонення військовослужбовця від посади під час досудового розслідування або судового провадження - до закінчення строку застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження або до його скасування в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України;

13) якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання;

14) якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі;

15) якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення;

16) перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку за медичними показниками) до закінчення відпустки по догляду за дитиною.

Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12-1 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що однією з підстав для зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання є, зокрема, перебування військовослужбовця на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою.

З матеріалів справи встановлено, що 11.07.2023 ОСОБА_1 під час захисту Батьківщини та безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації отримав вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, акубаротравму.

У зв`язку з отриманою травмою позивача 11.07.2023 було госпіталізовано до військової частини НОМЕР_8 де він перебував на лікуванні по 14.07.2023.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 14.07.2023 № 249 відповідно до підпункту 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 позивача звільнено з займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 з 14.07.2023. Водночас, вказаним наказом визначено, що на час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_9 позивач залишається на всіх видах забезпечення та у списках військової частини НОМЕР_7 і виконує обов`язки військової служби в межах, визначених командиром військової частини НОМЕР_7 .

17.07.2023 командиром військової частини НОМЕР_4 прийнято розпорядження №3425, яким доручено:

- командиру військової частини НОМЕР_7 забезпечити прибуття до 08:00 18.07.2023 в розпорядження командира військової частини НОМЕР_6 майора ОСОБА_2 , колишнього заступника командира військової частини НОМЕР_7 з метою тимчасового виконання обов`язків за посадою начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_6 ;

- командиру військової частини НОМЕР_6 прийняти майора ОСОБА_2 , колишнього заступника командира військової частини НОМЕР_7 та допустити до тимчасового виконання обов`язків за посадою начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_6 .

В обґрунтування протиправності вказаних наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 14.07.2023 № 249 та розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 від 17.07.2023 № 3425 позивач посилається на порушення відповідачами при їх винесенні вимог підпункту 15 пункту 116 Положення № 1153/2008, оскільки на момент їх винесення позивач фактично не перебував на тривалому лікуванні.

Оцінюючи правомірність винесення оскаржуваного наказу та розпорядження, суд зауважує, що Положенням № 1153/2008 не визначено поняття «тривалого лікування».

Разом з тим, суд звертає увагу, що механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі Інструкція №170 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 4.17 розділу IV Інструкції №170 встановлено, що зарахування військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб здійснюється з урахуванням таких особливостей: звільнення з посад і зарахування військовослужбовців у випадку, визначеному підпунктом 15 пункту 116 Положення, проводяться з дня вибуття з військової частини на лікування в розпорядження посадової особи, до номенклатури посад якої належить посада офіцера, або в розпорядження керівника органу військового управління, командира з`єднання, у підпорядкуванні яких є військова частина, де проходила військову службу особа рядового, сержантського або старшинського складу.

Таким чином, враховуючи, що позивач вибув до лікувального закладу у зв`язку із пораненням отриманого під час ведення бойових дій, оскаржуваний наказ від 14.07.2023 № 249 та розпорядження командира були видані з дотриманням вимог законодавства та відомчих нормативно-правових актів, що регулюють порядок проходження військової служби, зокрема в умовах бойових дій та під час лікування після поранення.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що починаючи з 11.07.2023 позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками із медичних карт стаціонарного хворого за періоди з 11.07.2023 по 14.07.2023, з 09.08.2023 по 25.08.2023, з 26.09.2023 по 06.10.2023, з 01.11.2023 по 27.12.2023 з 02.04.2024 по 15.04.2024, з 16.04.2024 по 29.04.2024, з 17.05.2024 по 07.06.2024, з 07.06.2024 по 01.07.2024, з 09.08.2024 по 03.09.2024, з 24.09.2024 по 10.10.2024 та з 10.04.2025 по 22.04.2025.

Згідно із Довідкою військово лікарської комісії від 04.11.2024 №2537, виданою військовою частиною НОМЕР_10 за результатами проведення медичного огляду майора ОСОБА_1 , на підставі статей 14-б, 36-б, 39-б, 85-б, 23-в, 41-в, 61-в, 64-в, 75-в графи ІІІ Розкладу хвороб позивача визнано придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.

Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12АААГ №233596 від 12.12.2024 позивачу безстроково встановлено другу групу інвалідності у зв`язку із отриманням травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.04.2025 № 122 відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» майора ОСОБА_1 , офіцера резерву 313 запасної роти військової частини НОМЕР_4 звільнено у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я: за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 01.05.2025 № 123 майора ОСОБА_1 , офіцера резерву 313 запасної роти військової частини НОМЕР_4 звільненого у запас наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.04.2025 № 122 за підпунктом «б» (за станом здоров`я - за наявності інвалідності), пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 01.05.2025 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Наведені обставини свідчать на підтвердження наявності у позивача на момент винесення оскаржуваних наказу та розпорядження потреби у довготривалому лікуванні у зв`язку травмою, отриманою 11.07.2023 під час захисту Батьківщини та безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 14.07.2023 №249 та розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 від 17.07.2023 за № 3425 в частині направлення позивача у розпорядження командира військової частини НОМЕР_6 .

Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити, що в контексті завдань адміністративного судочинства (стаття 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Частина друга статті 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Право на судовий захист закріплено й статтею 5 КАС України, відповідно до частини першої якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16 було сформовано правовий висновок, який в подальшому було підтримано Верховним Судом, зокрема у постанові від 22.08.2019 у справі №288/1557/16-а, а саме:

«..Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення».

Крім того, у постанові від 22.08.2019 (справа №288/1557/16-а) Верховний Суд дійшов висновку:

«Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах».

Такі вимоги процесуального закону та сформована практика Верховного Суду вказують на те, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про вплив рішень дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на права та законні інтереси позивача та їх порушення внаслідок такого впливу.

У спірному випадку позивачем не наведено обґрунтування негативного впливу оскаржуваних наказу та розпорядження на його конкретні, реальні, індивідуально виражені права, свободи чи інтереси.

Позивач не вказав, як саме оскаржувані рішення порушують його права, та у чому полягають об`єктивні перешкоди у фактичній реалізації позивачем його прав та свобод унаслідок прийняття зазначених рішень.

У позовній заяві наведено норми чинного законодавства України та Конституції України, проте у позовній заяві відсутнє обґрунтування реального порушення оскаржуваними рішеннями прав позивача, підтверджене відповідними доказами.

Позивач не довів, що внаслідок прийняття спірних рішень він позбавлений можливості здійснити, реалізувати свої права повністю чи частково, чи таким рішенням створюються перешкоди для їх реалізації.

Доказів того, що спірні рішення спричинили суттєвий та реальний негативний вплив саме на позивача, і він дійсно зазнав шкоди, матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, оскільки позивачем не наведено обґрунтованих мотивів і не надано відповідних доказів, яким чином оскаржувані наказ та розпорядження порушують його суб`єктивні права або інтереси, тому з наведених вище мотивів та підстав суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №524/6344/16-а.

Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, діяли у межах повноважень, наданих їм законодавством та під час розгляду довели правомірність прийнятих рішень, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат в порядку статті 139 КАС України судом не проводиться.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними та скасування наказу і розпорядження, відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 10.09.2025.

Суддя І.В.Садовий