Справа № 520/6673/25
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 р. Справа № 520/6673/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В.) від 08.05.2025 року по справі № 520/6673/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо непоновлення виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 .

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити позивачу ОСОБА_1 виплату пенсії за місцем фактичного проживання з 01.02.2014 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за місцем фактичного проживання з 01.02.2014 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору, в частині задоволення позовних вимог, в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривні 96 копійок.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що за даними інтегрованої комплексної інформаційної системи ПФУ ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Севастополі. У зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, позивачу має бути призначено пенсію на підставі оновлених документів: атестату, розрахунку вислуги років та довідки про грошове забезпечення. Для надання документів щодо призначення пенсії за вислугу років після звільнення з військової служби позивачу потрібно звернутись до уповноваженого органу, яким було призвано на військову службу під час мобілізації.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_1 . Адреса реєстрації: м. Севастополь, Ленінський район, АР Крим; фактичне міце проживання/перебування на території України: АДРЕСА_1 .

З січня 2011 року по лютий 2014 року Позивач перебував на обліку в ГУПФ України в м. Севастополі та отримував призначену йому пенсію, згідно Українського законодавства. З лютого 2014 року виплата його пенсії припинена. Про припинення виплати пенсії з органів Пенсійного фонду ніяких повідомлень Позивач не отримував. Після анексії м. Севастополь російською федерацією, окупаційна влада без відома Позивача стала нарахувати та виплачувати йому пенсію до грудня 2021року.

У 2016 році Позивач переїхав на територію, підконтрольну Україні, а саме в м. Харків на постійне місце проживання та з цього моменту є внутрішньо переміщеною особою.

З 12 травня 2022 року Позивач добровільно вступив до лав Збройних Сил України та до теперішнього часу проходить службу у бойовому підрозділі Збройних Сил України.

Оскільки з лютого 2014 року Позивачу припинено виплати пенсії ГУПФ у м. Севастополі та з січня 2022 року припинено виплати його пенсії окупаційною владою м. Севастополь, вважаємо, що настали обставини, що дають право на поновлення виплати раніше призначеної Позивачу пенсії.

Позивач листом від 21.02.2025 року звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області (за місцем проживання) з приводу поновлення йому раніше призначеної пенсії.

Листом № 7928-5899/К-02/8-2000/25 від 20.03.2025р. ГУ ПФУ в Харківській області (далі Відповідач) відмовив Позивачу у поновленні його пенсії, мотивуючи тим, що для відновлення виплат особам, які звертались для переведення виплати пенсії з Автономної Республіки Крим та м. Севастополя на контрольовану українською владою територію, органи Пенсійного фонду України здійснювали запити їх пенсійних справ з документами, необхідними для визначення права на пенсію та розміру пенсійної виплати, а також документами з інформацією про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання. Водночас у період дії правового режиму воєнного стану в органів Пенсійного фонду України відсутня можливість для отримання документів, необхідних для поновлення виплати пенсії особам, які отримували пенсійні виплати на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та з 2014 року не звертались до органів Пенсійного фонду України щодо переведення виплати пенсії на контрольовану українською владою територію.

Вважаючи дії відповідача щодо припинення випрати пенсії та дії щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника протиправним, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що припинення нарахування та виплати особі пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, є порушенням права на отримання пенсії. Суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за місцем фактичного проживання з 01.02.2014 року.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII (далі Закон № 2262, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону № 2262 передбачено право громадян України на отримання довічної пенсії за вислугу років.

Умови пенсійного забезпечення визначені ст. 2 Закону № 2262, відповідно до якої пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Пенсіонерам із числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийняття за контрактом на військову службу чи службу цивільного захисту, в тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Після звільнення із служби таких осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде меншим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період.

Зазначений у частині третій цієї статті порядок збереження, нарахування та виплати пенсій поширюється на пенсіонерів з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, прийнятих на службу на посади поліцейських до підрозділів поліції особливого призначення.

Аналіз вказаної статті вказує на те, що припинення виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років може мати місце лише, у зв`язку із проходженням особою військової служби і лише на період такого проходження.

У свою чергу, матеріали справи не містять доказів проходження позивачем військової служби у період після призначення пенсії за вислугу років.

Крім того, підстави для припинення виплати пенсії визначені у частині першій статті 49 Закону № 1058 (у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), а саме: виплата пенсії припиняється, за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати (ч. 2 ст. 49 Закону № 1058).

Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі № 243/5451/17 зазначив, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною 1 статті 49 Закону, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Аналіз положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» свідчить, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Разом з тим, пенсійний орган не довів наявність підстав, визначених статтею 49 Закону № 1058 чи ст. 2 Закону № 2262-ХІІ для припинення позивачу виплати пенсії.

Таким чином припинивши виплату пенсії позивачу, за відсутності передбачених законами України підстав для її припинення, відповідач порушив право останнього на її отримання.

Відповідно до змісту п. п. 3, 11 Розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 (далі Порядок № 3-1), заява про поновлення пенсії подається заявником до органу, що призначає пенсію.

Днем звернення за поновленням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви.

Відповідно до п. 5 Розділу ІІ Порядку № 3-1 поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі особи та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії, та з урахуванням додатково наданих документів.

При переведенні з одного виду пенсії на інший, поновленні виплати пенсії особа може додатково подати документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку, підвищення та інші доплати).

Громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації.

Аналіз вказаних приписів Порядку № 3-1 вказує на те, що у разі призначення особі пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ та припинення її виплати у подальшому, наступне поновлення її виплати відбувається за заявою пенсіонера, що подається відповідно до п. 3 Порядку № 3-1, до органу, що призначає пенсію. При цьому, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі особи та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. При цьому, норми п. 5 Розділу ІІ Порядку № 3-1 вказують на право, а не обов`язок особи подати до пенсійного органу документи про обставини, що впливають на розмір пенсії.

Як встановлено судовим розглядом, відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 05.04.2011 позивачу була призначена пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII (МО України) /а.с. 10/.

До тимчасової окупації Криму та м. Севастополя та проведення незаконного референдуму щодо статусу півострова ОСОБА_1 перебував на обліку та отримував пенсію у м. Севастополь, АР Крим.

У 2016 році Позивач переїхав на територію, підконтрольну Україні, а саме в м. Харків на постійне місце проживання та з цього моменту є внутрішньо переміщеною особою.

З 12 травня 2022 року Позивач добровільно вступив до лав Збройних Сил України та до теперішнього часу проходить службу у бойовому підрозділі Збройних Сил України.

Натомість, за відсутності визначених Законом підстав для припинення виплати раніше призначеної пенсії, позивач має право на поновлення пенсії за вислугу років, відповідно до Закону № 2262-XII, яке має бути поновлена на підставі його заяви до органу пенсійного фонду.

Разом з тим, безпідставними є доводи апелянта щодо відсутності можливості під час дії правового режиму воєнного стану отримати необхідні для поновлення виплати пенсії документи із АР Крим, оскільки у процедурі поновлення виплати раніше призначеної пенсії у органу пенсійного фонду виникає обов`язок із направлення відповідного запиту щодо отримання пенсійної справи від органів пенсійного забезпечення РФ виключно щодо громадян України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Натомість, як зазначалось вище, позивач з 2016 року проживає на підконтрольній Україні території.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», пунктом 54 якого зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном, та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров`я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Таким чином, коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

У свою чергу, відсутність необхідних документів, на підставі яких було призначено ОСОБА_1 пенсію та які містять інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання, не може бути законною підставою для відмови у поновленні виплати пенсії, яка була раніше призначена і була припинена з 2014 року, та враховуючи подану позивачем заяву, ГУ ПФУ в Харківській області було зобов`язано здійснити їх перевірку та винести обґрунтоване рішення відповідно до норм діючого законодавства.

Подібні правові висновки суду викладені Верховним Судом в постанові від 22.09.2021 по справі № 308/3864/17, відповідно до якої відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків, у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Отже, ОСОБА_1 має право на поновлення та виплату пенсії за вислугу років, призначення якої підтверджується пенсійним посвідченням від 05.04.2011 серії НОМЕР_2 , видане Пенсійним фондом України.

Враховуючи вищевикладене, та доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за місцем фактичного проживання з 01.02.2014 року.

Юридична природа соціальних виплат, у тому числі пенсій, розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами правової держави та принципу верховенства права.

У справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ наголосив, що в межах свободи дій держави перебуває право визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідних для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв, і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

У свою чергу, Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19).

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2025 року по справі № 520/6673/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)І.С. Чалий
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко В.В. Катунов