Справа № 320/7334/20
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2025-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року № 320/7334/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову відповідача у зарахуванні позивачу до стажу роботи періоди моєї роботи з 1 серпня 1979 року по 3 грудня 1991 року включно - на посаді медсестри анестезиста Білоцерківського пологового будинку, з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2006 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста анестезіологічно - реанімаційного відділення Білоцерківського пологового будинку, з 1 січня 2007 року по 28 листопада 2016 року - на посаді сестри медичної-анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Білоцерківського пологового будинку, з 29 листопада 2016 року по 7 жовтня 2018 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» та з 8 жовтня 2018 року по 14 квітня 2020 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» у подвійному розмірі;

- зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до стажу роботи періоди моєї роботи з 1 серпня 1979 року по 3 грудня 1991 року включно - на посаді медсестри анестезиста Білоцерківського пологового будинку, з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2006 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста анестезіологічно - реанімаційного відділення Білоцерківського пологового будинку, з 1 січня 2007 року по 28 листопада 2016 року - на посаді сестри медичної-анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Білоцерківського пологового будинку, з 29 листопада 2016 року по 7 жовтня 2018 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» та з 8 жовтня 2018 року по 14 квітня 2020 року включно - на посаді сестри медичної анестезиста у відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» у подвійному розмірі, відповідно до положень статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та провести перерахунок та виплату мені пенсії з урахуванням зарахованого стажу з 15 квітня 2020 року.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що пенсію вона отримує з 03.02.2011 року за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У травні 2020 року позивач звернулась до відповідача з заявою про проведення перерахунку призначеної пенсії з зарахуванням стажу роботи з 01.08.1979 року по 14.04.2020 року у подвійному розмірі відповідно до положень статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Проте, відповідачем було відмовлено у проведенні такого перерахунку, оскільки пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2024 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Не погодившись з такою відмовою відповідача, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 1 грудня 2023 року, у зв`язку зі звільненням судді з посади, справа №320/7334/20 передана на розгляд судді Кочановій П.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року суддею Кочановою П.В. прийнято до провадження адміністративну справу, призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Матеріали справи містять відзив відповідача, в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог. В обгрунтування заперечень зазначив про те, що 15.05.2020 року позивач звернулась до управління з заявою про перерахунок призначеної пенсії з зарахуванням стажу роботи у Білоцерківському пологовому будинку на посаді сестри медичної анестезиста з 01.08.1979 року по 14.04.2020 року у подвійному розмірі, відповідно до положень статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зазначено, що у трудовій книжці позивача міститься запис №1 про прийняття на посаду медсестри в дитяче відділення 01.08.1979. Згідно запису №2, 01.08.1979 позивача переведено на посаду медсестри анестезистки в цьому ж відділенні. Згідно наказу №125 від 11 грудня 1991 року по Білоцерківському пологовому будинку позивача було переведено до анестезіолого-реанімаційного відділення. У трудовій книжці позивача відсутній відповідний запис про переведення Отже, позивач у період з 01.08.1979 року по 03.12.1991 року працювала в дитячому відділенні Білоцерківського пологового будинку. У зв`язку з чим до стажу роботи у подвійному розмірі зараховано період з 04.12.1991 року по 31.12.2003 року. При цьому, звернуто увагу суду, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

На підставі зазначеного, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачем надано до суду відповідь на відзив відповідача, в якій остання не погоджується з запереченнями відповідача, викладеними у відзиві.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Міським відділом №2 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області), РНОКПП НОМЕР_2 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області як отримувач пенсії за віком з 03.02.2011 року.

19 травня 2020 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою про проведення перерахунку призначеної пенсії із зарахування стажу роботи у Білоцерківському пологовому будинку на посаді сестри медичної анестезиста з 01.08.1979 року по 14.04.2020 року у подвійному розмірі.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 9 червня 2020 року №3035-5135/Ц-02/8-1000/20 за результатом розгляду звернення позивача повідомлено, що до загального стажу у подвійному розмірі було зараховано період роботи на посаді сестри медичної анестезиста анестезіологічно-реанімаційного відділення з 04.12.1991 по 31.12.2003, згідно довідки Білоцерківського пологового будинку від 03.02.2011 №17. Також, звернуто увагу, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Будь-яких інших обґрунтувань щодо відмови у здійсненні перерахунку позивачу пенсії, лист Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 9 червня 2020 року №3035-5135/Ц-02/8-1000/20 не містить.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту з приводу правомірності відмови у зарахуванні у подвійному розмірі певних періодів роботи.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV), визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Пунктом 2.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1), визначено, що до заяви про призначання пенсії додаються документи, перелічені в підпунктах 1-4 пункту 2.1 цього розділу.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку № 22-1 для призначення пенсії надаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - постанова КМУ № 637).

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII), статтею 48 Кодексу законів про працю України, пунктом 1 Постанови КМУ № 637 та пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110, визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Статтею 60 Закону № 1788-XII передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, закладах (відділеннях) з лікуванням осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 4.11.1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 19.08.1965 року № 605 «Про покращення анестезіологічного-реанімаційної служби в країні», в багатопрофільних республіканських, крайових та обласних лікарнях можуть організовуватись палати для реанімації та інтенсивної терапії. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР «Про подальше вдосконалення анестезіолого-реанімаційної допомоги населенню» №841 від 11.06.1986 року затверджено Положення про відділення (групу) анестезіології реанімації лікувально-профілактичного закладу, за приписами якого у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували: відділення (групи) анестезіології - реанімації, відділення реанімації та інтенсивної терапії, палати для реанімації та інтенсивної терапії.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України №303 від 08 жовтня 1997 року (далі - Наказ МОЗ № 303) проведено реорганізацію анестезіологічної служби у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я. Замість відділень (груп) анестезіології реанімації та відділень реанімації і інтенсивної терапії були створені анестезіологічні відділення або відділення анестезіології, анестезіологічні відділення з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, анестезіологічні групи, відділення інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.

Пунктом 1 Рекомендацій щодо структури служби анестезіології та інтенсивної терапії в лікувально-профілактичних закладах України, затверджених вищезазначеним Наказом, передбачено організацію анестезіологічних груп в лікувально-профілактичних закладах, де за штатними нормативами повинно бути не більше 3-х лікарів-анестезіологів, разом з відповідною кількістю сестер-анестезисток.

Пунктами 1, 4 Положення про відділення анестезіології з ліжками та без ліжок для інтенсивної терапії, анестезіологічну групу, відділення інтенсивної терапії лікувально-профілактичних закладів, яке також затверджено Наказом МОЗ №303, передбачено створення в лікувально-профілактичних закладах різних підрозділів служби анестезіології, в тому числі анестезіологічні групи.

Таким чином, згідно вищевказаного Наказу МОЗ України відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії відповідно до переліку медичних спеціальностей, зареєстрованих Всесвітньою організацією охорони здоров`я із збереженням функціональних повноважень відділень реанімації.

Згідно роз`яснень, наданих Міністерством охорони здоров`я і Міністерством праці та соціальної політики України у листах від 10 вересня 2002 № 10.03.67/100, від 28 травня 2002 року №10.02.11/450 та від 21 червня 2002 року № 02-886з-08, період роботи працівників у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії зараховуються до стажу у подвійному розмірі, як це передбачено ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 462/1713/17.

У листі МОЗ України на адресу Пенсійного фонду України від 08.12.2006 року № 10.01.09/2209 щодо віднесення окремих структурних підрозділів охорони здоров`я до відділень реанімації, робота в яких відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі, вказав що відповідно до наказу МОЗ України від 08.10.1997р. № 303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» проведено реорганізацію анестезіологічної служби, у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я повинні створюватися відділення анестезіологічного відділення або відділення анестезіології організовуються у лікувально-профілактичних закладах, в яких за штатними нормативами передбачено більше 4 посад лікарів - анестезіологів з відповідною кількістю посад медичних сестер - анестезистів. Та що у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували такі відділення: відділення (групи) анестезіології реанімації створювалися в лікарнях, які мали до 80% ліжок хірургічного профілю. В закладках, де кількість хірургічних ліжок менша і таке відділення не може бути створено за встановленими нормативами (пологові будинки з числом ліжок хірургічного профілю 75 і т.д.), організовувалися палати для реанімації і інтенсивної терапії з введенням посад лікарів анестезіологів реаніматологів та медичних сестер анестезіологів (наказ МОЗ СРСР від 19.08.1969 № 605 «Про поліпшення анестезіолого реанімаційної служби в державі») та відділення реанімації і інтенсивної терапії.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 462/1713/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 310/385/17, від 23 січня 2019 року у справі № 485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі № 689/872/17.

За розрахунком страхового стажу ОСОБА_1 форми РС-право (номер ПС: 71) з урахуванням перетину періодів загальний страховий стаж позивача на дату звернення (03.02.2011) складає 55 років 8 місяців 1 день, з якого спірні періоди з 01.08.1979 по 03.12.1991, з 01.01.2004 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 28.11.2016, з 29.11.2016 по 07.10.2018, з 08.10.2018 по 14.04.2020 року зараховані з кратністю 1.

В межах спірних правовідносинах питання полягає у правомірності відмови у не зарахуванні відповідачем періодів трудової діяльності з 01.08.1979 по 03.12.1991, з 01.01.2004 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 28.11.2016, з 29.11.2016 по 07.10.2018, з 08.10.2018 по 14.04.2020 року саме у подвійному розмірі.

У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 містяться наступні записи щодо спірних періодів роботи:

- запис №1, 01.08.1979 року позивач зарахована на посаду медичної сестри у дитяче відділення у Білоцерківський пологовий будинок,

- запис №2, 01.08.1979 року переведена на посаду медичної сестри-анестезистки,

- запис №3, 16.03.2003 року перейменовано посаду на «сестра медична-анестезист» анестезіологічного відділення,

- запис №4, 01.01.2007 року переведена сестрою медичною анестезистом відділення анестезіології та інтенсивної терапії,

- запис №5, 29.11.2016 року Білоцерківський пологовий будинок перейменовано в КЗ БМР «Білоцерківський пологовий будинок»,

- запис №6, 08.10.2018 року КЗ БМР «Білоцерківський пологовий будинок» перейменовано в Комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок»,

- запис №7, 14.04.2020 року позивач звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ст.38 КЗПП України.

Записи у трудовій книжці позивача виконані чітко, зрозуміло, та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені.

При цьому, у трудовій книжці позивача на третьому аркуші міститься запис про те, що Запис під №1 рахувати недійсним, який засвідчений посадовою особою та печаткою підприємства.

Між тим, положення КАС України зобов`язують суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

Суд не може обмежити право позивача довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним для призначення пенсії. Право надавати заперечення щодо рішення Пенсійного фонду про відмову в призначенні пенсії та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається позивачу на всіх стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Матеріали справи містять наказ по Білоцерківському пологовому будинку від 5 липня 1979, яким ОСОБА_2 зараховано на посаду анестезистки з 1 серпня 1979 року.

Відповідно до наказу по Білоцерківському пологовому будинку від 11 грудня 1991 року, переведено в анестезіолого-реанімаційне відділення медсестер-анестезисток, зокрема ОСОБА_1 .

Наказом Білоцерківського пологового будинку від 2 січня 2007 року №3, переведено у відділення анестезіології та інтенсивної терапії з 01.01.2007 року працівників анестезіологічно-реанімаційне відділення, зокрема ОСОБА_1 , сестру медичну анестезиста.

Свою відмову у зарахуванні спірних періодів роботи у подвійному розмірі, відповідач обгрунтовував тим, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» стосується наявного стажу роботи до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом №1058-IV, на що суд зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Вимогами пункту 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» установлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.

Як зазначалось вище, відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Суд зазначає, що редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час.

При цьому стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує статтю 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію. Водночас, нормами статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугою років.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не пов`язано із набранням чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №310/385/17(2-а/310/47/17), від 23 січня 2019 року у справі №485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі №689/872/17, від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17.

Також, у постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV та Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788 вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788 був прийнятий раніше за Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», то він мав би виключити із Закону України «Про пенсійне забезпечення» усі інші положення, чого зроблено не було.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відмовляючи у зарахуванні спірних періодів роботи позивача у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідач діяв протиправно.

При цьому, суд зазначає, що права позивача порушені саме протиправною відмовою відповідача, викладеною у листі Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 9 червня 2020 року №3035-5135/Ц-02/8-1000/20.

Згідно положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначив ЄСПЛ у справі. Latvia (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак, якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачів вимогам.

У справі Будченко проти України (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що він під час розгляду питання щодо перерахунку пенсії позивача діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, тобто с забезпеченням усіх прав особи.

Таким чином, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд доходить висновку щодо задоволення позовних вимог позивача, шляхом визнання протиправною відмову відповідача, викладену у листі від 9 червня 2020 року №3035-5135/Ц-02/8-1000/20 у зарахуванні позивачу у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів її роботи з 01.08.1979 по 03.12.1991, з 01.01.2004 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 28.11.2016, з 29.11.2016 по 07.10.2018 та з 08.10.2018 по 14.04.2020 та зобов`язання відповідача зарахувати позивачу у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди її роботи з 01.08.1979 по 03.12.1991, з 01.01.2004 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 28.11.2016, з 29.11.2016 по 07.10.2018 та з 08.10.2018 по 14.04.2020, та у зв`язку з цим здійснити перерахунок та виплату пенсії, з урахуванням вже виплачених сум.

Щодо дати, з якої необхідно провести зарахування стажу у подвійному розмірі та здійснення перерахунку пенсії, суд зазначає наступне.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, днем звернення за перерахунком пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Відповідно до ч.4 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа; у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.

Оскільки позивач звернулась до відповідача з заявою про перерахунок пенсії 19 травня 2020 року (інших доказів звернення до відповідача із заявою про перерахунок пенсії матеріали справи не містять) , тому перерахунок пенсії слід проводити з 1 червня 2020 року.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Таким чином, судовий збір у розмірі 756,72 грн (90%) підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-262, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, викладену у листі від 9 червня 2020 року №3035-5135/Ц-02/8-1000/20 у зарахуванні ОСОБА_1 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів її роботи з 01.08.1979 по 03.12.1991, з 01.01.2004 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 28.11.2016, з 29.11.2016 по 07.10.2018 та з 08.10.2018 по 14.04.2020.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (, адреса: 08500, Київська область, м.Фастів, вул.Саєнка Андрія, 10) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 01.08.1979 по 03.12.1991, з 01.01.2004 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 28.11.2016, з 29.11.2016 по 07.10.2018 та з 08.10.2018 по 14.04.2020, та у зв`язку з цим здійснити перерахунок та виплату пенсії починаючи з 1 червня 2020 року, з урахуванням вже виплачених сум.

В іншій частині задоволення позовних вимог -відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, адреса: 08500, Київська область, м.Фастів, вул.Саєнка Андрія, 10) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 756 (сімсот п`ятдесят шість гривень) 72 копійки.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 11 вересня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кочанова П.В.