Справа № 240/27985/23
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2025-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року м. Житомир справа №240/27985/23

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач 1), в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не зарахування періоду його роботи у Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці Житомирського обласного ремонтно-будівельного тресту з 11 серпня 1989 року по 25 квітня 1997 рік до його страхового стажу;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови йому у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" через недостатність страхового стажу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути його заяву від 30.05.2023 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років та прийняти відповідне рішення, із зарахуванням до його страхового стажу періоду роботи у Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці Житомирського обласного ремонтно-будівельного тресту з 11 серпня 1989 року по 25 квітня 1997 рік.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що він має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідченням, та в період з 26.04.1986 по даний час постійно проживає в селі Нитине Ємільчинського (наразі - Звягельського району) Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС. Відтак, станом на 01.01.1993 строк його проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становив понад 3 роки, а тому позивач вважає, що має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Однак, за наслідками розгляду поданої ним заяви пенсійний орган прийняв рішення, яким відмовив йому у призначенні даного виду пенсії через відсутність в нього необхідного страхового стажу в розмірі 24 роки. Позивач з висновком пенсійного органу про відсутність у нього необхідного стажу не погоджується та зазначає, що при розгляді наданих ним документів відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу період його роботи з 11.08.1989 по 25.04.1997 у Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці Житомирського обласного ремонтно-будівельного тресту. При цьому, такі дії відповідач обґрунтував тим, що вказана в трудовій книжці назва підприємства у записі про прийняття на роботу не співпадає з назвою підприємства на відбитку печатки, якою засвідчено запис про звільнення, а інформація про реорганізацію підприємства при цьому відсутня. Позивач зазначає, що відбиток печатки, яким засвідчений спірний період роботи з 11.08.1989 по 25.04.1997, хоч і не є досить чітким, але є розбірливим. Так, на вказаному відбитку печатки назва підприємства вказана "Емильчинский ремонтно-строительный участок" (російською мовою), а відтак, назва підприємства в записі про прийняття на роботу та на відбитку печатки одна й та сама. У зв`язку з цим, позивач стверджує, що висновок пенсійного органу про неспівпадіння назви підприємства у записі про прийняття на роботу та на відбитку печатки, якою засвідчено запис про звільнення, є помилковим, а відтак дії щодо не зарахування до його страхового стажу періоду роботи з 11.08.1989 по 25.04.1997 у Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці Житомирського обласного ремонтно-будівельного тресту, а також відмова у призначенні йому пенсії є протиправними. Враховуючи вищезазначене, з метою захисту свого права на пенсійне забезпечення ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/27985/23 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказало, що 30.05.2023 ОСОБА_1 звернувся до управління із заявою про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Вказана заява опрацьовувалась за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів. У зв`язку із чим, після реєстрації заяви та сканування доданих до неї документів засобами програмного забезпечення, цю заяву за принципом екстериторіальності розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області. За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 саме Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області прийняло рішення від 07.06.2023 №64 про відмову у призначенні йому пенсії у зв`язку із відсутністю в нього необхідного страхового стажу в розмірі 24 роки. Натомість Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області лише повідомило позивача про прийняте рішення, шляхом направлення йому листа від 09.06.2023 №0600-0208/8/61894. У зв`язку із чим, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зауважило, що не приймало рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії, а відтак не вчиняло дій, які б могли порушувати право позивача на належне пенсійне забезпечення. З огляду на зазначене Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області просило відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Разом з відзивом на позовну заяву Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало до суду клопотання, в якому просило залучити Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області до участі в справі в якості другого відповідача.

Ухвалою суду вказане клопотання було задоволено та залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області (далі - відповідач 2) до участі в справі в якості другого відповідача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказало, що позов не визнає. На обґрунтування правомірності прийнятого рішення від 07.06.2023 №64 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії управління вказало, що наданими документами підтверджувалась наявність у позивача страхового стажу в розмірі 19 років 10 місяців 24 дні. В той час, як для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" позивачу необхідно було мати страховий страж в розмірі не менше 24 років. При цьому, до страхового стажу позивача не було зараховано період його роботи у Ємільчинській рембуддільниці з 11.08.1989 по 25.04.1997, оскільки в трудовій книжці назва підприємства при прийнятті на роботу не співпадає із назвою підприємства на відбитку печатки, якою засвідчено запис про звільнення, а інформація про реорганізацію відсутня. Враховуючи зазначені обставини Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області вважає, що рішення від 07.06.2023 №64 є правомірним, прийнятим в межах, у спосіб та у відповідності до чинного законодавства України, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає за можливе розглянути дану адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_1 від 23.12.1994.

З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення ним 54-річного віку, звернулась до територіального органу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 29.08.2023 про призначення йому пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка постійно проживала у зоні у зоні гарантованого добровільного відселення.

Для підтвердження факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, ОСОБА_1 додав до заяви про призначення довідку Підлубівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Звягельського району Житомирської області від 29.03.2023 №463, згідно якої він з 26.04.1986 по даний час зареєстрований та постійно проживає в селі Нитине Ємільчинського району (наразі Звягельського району) Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

На виконання вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1) за принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

За наслідками розгляду поданої позивачем заяви та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області прийняло рішення від 07.06.2023 №64, яким відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Обґрунтовуючи відмову в призначенні пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в прийнятому рішенні вказало, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3-х років, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. За результатами розгляду наданих документів встановлено, що період проживання (роботи) ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення становить 34 роки 11 місяців 11 днів (з 26.04.1986 по 25.05.1987 та з 20.05.1989 по 29.03.2023), в тому числі станом на 01.01.1993 - 4 роки 08 місяців 12 днів, що відповідає вимогам пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Однак, для призначення в період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років необхідний страховий стаж в розмірі 24 роки. В той час, як за результатами розгляду наданих документів встановлено, що страховий стаж ОСОБА_1 становить лише 19 років 10 місяців 24 дні. При цьому, період роботи заявника з 11.08.1989 по 25.04.1997 у Ємільчинській рембуддільниці до страхового стажу зарахований не був, оскільки в трудовій книжці назва підприємства при прийнятті на роботу не співпадає із назвою підприємства на відбитку печатки, якою засвідчено запис про звільнення, а інформація про реорганізацію відсутня.

Відтак, з огляду на відсутність у ОСОБА_1 необхідного страхового стажу в розмірі 24 роки, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області дійшло висновку, що права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років на відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" він не має.

Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області рішення про відмову у призначенні пенсії, позивача було повідомлено листом Головного управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області від 09.06.2023 №0600-0208/61894.

Вважаючи відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" протиправною, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Зокрема, частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону №796-XII.

Абзацом першим частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку (в даному випадку 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

З наведених положень Закону №796-XII вбачається, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01 січня 1993 року.

При цьому, виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року. Отже, щодо періоду проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3-х років станом на 01 січня 1993 року, то його необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.

Водночас, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку в розмірі 3 роки.

Особам, які постійно не працювали/постійно не проживали в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, але постійно проживали/постійно працювали у зазначеній зоні протягом трьох років до 01 січня 1993 року, зменшення пенсійного віку здійснюється без застосування початкової величини, та розраховується, як 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання/роботи в зоні гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, виникнення право на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Водночас, абзац перший частини першої статті 55 Закону №796-XII визначає додаткову умову, для виникнення у особи права призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, яка полягає наявності страхового стажу, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відтак, у випадку звернення особи, якій у 2023 році виповнилось 54 роки, за призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, така особа повинна мати страховий стаж в розмірі 24 років (30 - 6 = 24, де: 30 років - страховий стаж визначений статті 26 Закону №1058-IV для призначення пенсії за віком у 2023 році; 6 - кількість років зниження пенсійного віку).

Таким чином, зміст вищезазначених положень законодавства свідчать, що особа, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні гарантованого добровільного відселення, набуває права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII у випадку дотримання таких умов:

- наявності статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи;

- наявності необхідного періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, який станом на 1 січня 1993 року повинен становити не менше 3-х років;

- наявності страхового стажу встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу (в спірних правовідносинах 24 роки).

Зі змісту оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 07.06.2023 № 64 вбачається, що дотримання позивачем визначеної в абзаці 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII умови для призначення пенсії, а саме - проживання станом на 1 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше ніж протягом трьох років, а також наявність у нього загального строку проживання в цій зоні в розмірі, достатньому для зниження пенсійного віку на 6 років, пенсійним органом визнається. Відтак, дотримання позивачем цих умов для призначення пенсії відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII не є спірним у даній справі.

Підставою для відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII стала відсутність у нього страхового стажу в розмірі 24 роки. За підрахунками пенсійного органу страховий стаж ОСОБА_1 становить лише 19 років 10 місяців 24 дні, а період його роботи з 11.08.1989 по 25.04.1997 у Ємільчинській рембуддільниці до страхового стажу зарахований не був, оскільки в трудовій книжці назва підприємства при прийнятті на роботу не співпадає із назвою підприємства на відбитку печатки, якою засвідчено запис про звільнення, а інформація про реорганізацію відсутня.

Відтак, саме правомірність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 11.08.1989 по 25.04.1997 у Ємільчинській рембуддільниці до його страхового стажу, та як наслідок правомірність відмови в призначенні пенсії через відсутність у позивача необхідного страхового стажу в розмірі 24 роки, є предметом спірних правовідносин.

Вирішуючи публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

У частині 2 статті 24 Закону № 1058-IV зазначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була впроваджена в України на підставі Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності 01.01.2004.

Відтак, періоди роботи особи до 01.01.2004 (до впровадження системи персоніфікованого обліку) зараховуються до її страхового стажу на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV, а періоди роботи після 01.01.2004 - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тобто підставою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу є сплата страхових внесків.

До набрання чинності Законом №1058-IV право громадян на державне пенсійне забезпечення було врегульовано Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення".

Статтею 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Таким чином, системний аналіз норм Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" свідчить, що періоди роботи особи до 01.01.2004 зараховуються до її страхового стажу на підставі інформації, зазначеної в її трудовій книжці, а періоди роботи після 01.01.2014 - на підставі даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів уній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз вказаних норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу додатковими документами виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Під час розгляду справи встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївський області не зарахувало до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи з 11.08.1989 по 25.04.1997 у Ємільчинській рембуддільниці. Підставою для такого не зарахування став висновок пенсійного органу про наявність у трудовій книжці неспівпадіння в назві підприємства, вказаній у записі про прийняття на роботу, із назвою підприємства на відбитку печатки, якою засвідчено запис про звільнення, за відсутності при цьому інформації про реорганізацію.

Дослідивши як надану самим позивачем, так і надану відповідачем разом з матеріалами відмовної пенсійної справи копію трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 04.07.1985, суд встановив, що в ній є запис №6 від 11.08.1989 про прийняття позивача на роботу (далі мовою оригіналу) "в Емильчинский ремстройучасток каменщиком 2 розряда", а також запис №7 від 25.04.1997 про звільнення з роботи у зв`язку із переведенням в Ємільчинський районний вузол зв`язку.

Разом з тим, суд зауважує, відбиток печатки, яким засвідчено запис № 7 про звільнення позивача є нечітким, встановити вказану на цьому відбитку назву підприємства - неможливо.

При цьому, а ні в оскаржуваному рішенні від 07.06.2023 № 64, а ні у відзиві на позовну заяву Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області не зазначило, якою ж є назва підприємства, що вказана на відбитку печатки, яким засвідчений запис №7 від 25.04.1997 про звільнення ОСОБА_1 з роботи в Ємільчинській рембуддільниці.

Відтак, для суду є не зрозумілим на підстав чого Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області дійшло висновку, що назва підприємства на відбитку печатки, якою засвідчено запис №7 про звільнення, не співпадає із назвою підприємства, вказаною у записі №6 про прийняття на роботу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області вищезазначеного обов`язку не виконало та не надало до суду жодних доказів на підтвердження того, що в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 04.07.1985, назва підприємства, вказана у записі №6 про прийняття на роботу, не співпадає із назвою підприємства на відбитку печатки, якою засвідчено запис №7 про звільнення.

З огляду на зазначене, а також враховуючи, що у всіх наданих сторонами до суду копіях трудової книжки серії НОМЕР_2 відбиток печатки, яким засвідчено запис №7 про звільнення, є нечітким та не відображає інформацію про назву підприємства, суд вважає, що висновок Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про наявність невідповідності у назві підприємства, вказаній у записі №6 про прийняття на роботу, із назвою підприємства на відбитку печатки, якою засвідчено запис №7 про звільнення, є непідтвердженим, а відтак і помилковим.

Надаючи правову оцінку можливості зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 11.08.1989 по 25.04.1997 у Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці до його страхового стажу за наявності у записі про звільнення з даної роботи нечіткого відбитку печатки, суд враховує наступне.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 (далі також - Інструкція №58).

Згідно пункту 1.1. цієї Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки вносяться відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди (п.п.2.2 Інструкції №58).

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3 Інструкції №58).

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (пункт 2.4. Інструкції №58).

Згідно з п. 2.10 Інструкції №58 у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.

Відповідно до п. 2.14 Інструкції №58 у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

У графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій".

Якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер (п. 2.15 Інструкції №58).

Пунктами 2.26 та 2.27 Інструкції №58 передбачено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад, "Звільнений за власним бажанням" у зв`язку з зарахування у вищий навчальний заклад, ст.38 КЗпП України".

Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Аналогічні вимоги містила також Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (надалі також - Інструкція №162).

Суд звертає увагу, що за приписами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 Про трудові книжки працівників (відповідно до якої прийнято Інструкцію №58), відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутність трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.

Дослідивши під час розгляду справи копію трудової книжки серії НОМЕР_2 від 04.07.1985, та вказані в ній записи, суд встановив, що трудова книжка позивача заповнена відповідно до Інструкції №162, записи №6 від 11.08.1989 та №7 від 25.04.1997 про роботу ОСОБА_1 в період з 11.08.1989 по 25.04.1997 в Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці відповідають вимогам заповнення трудової книжки, оскільки містять назву підприємства, посаду, чіткі дати прийняття та звільнення, номери та дати наказів на підставі яких відповідні записи були внесені до трудової книжки, а також відбиток печатки підприємства та підпис уповноваженої особи.

Судом також встановлено, що запис №7 від 25.04.1997 про звільнення позивача з роботи в Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці, дійсно завірений печаткою підприємства з нечітким відбитком.

Вказане свідчить про неналежне оформлення відповідного запису та, відповідно, про неналежне виконання роботодавцем обов`язку щодо ведення трудової книжки позивача з дотриманням вимог чинного законодавства.

Однак, суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Нечіткість відбитку штампу підприємства, за наявності при цьому належним чином оформлених записів в трудовій книжці про період роботи особи, не може бути підставою для виключення такого періоду роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за належне ведення трудової книжки його роботодавцем. Недотримання порядку ведення та заповнення трудової книжки адміністрацією підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а.

Так, Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 зазначив, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Також, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 по справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а Верховний Суд зауважив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Крім того, у постанові від 11.11.2020 у справі № 677/831/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. При цьому витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що нечіткість відтиску печатки при завіренні запису про звільнення працівника, при дотриманні усіх інших вимог щодо порядку оформлення запису, не є підставою для не зарахування періоду роботи працівника на вказаному підприємстві до його до стажу.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що період роботи ОСОБА_1 з 11.08.1989 по 25.04.1997 в Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці підлягає зарахуванню до його страхового стажу, а тому дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не зарахування вказаного періоду до страхового стажу позивача є протиправними.

Застосовуючи механізм захисту та ефективного відновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи в Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці з 11.08.1989 по 25.04.1997.

Таким чином під час розгляду справи судом встановлено, що загальний розмір страхового стажу ОСОБА_1 становить 27 років 7 місяців 9 днів (19 років 10 місяців 24 днів (стаж, що визнається пенсійним органом) + 7 років 8 місяців 15 днів (стаж за період роботи в Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці) = 27 років 7 місяців 9 днів), що є достатнім для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII.

Відтак, суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 07.06.2023 №64 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії, яке було прийняте з підстав відсутності в нього необхідного страхового стажу в розмірі 24 роки, є протиправним та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 30.05.2023 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років та прийняти відповідне рішення, із зарахуванням до страхового стажу періоду роботи у Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці Житомирського обласного ремонтно-будівельного тресту з 11 серпня 1989 року по 25 квітня 1997 рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом.

У спірних правовідносинах умови, за яких особа набуває права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, визначенні абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII. Вказаними умовами є: наявність статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи; наявність необхідного періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, який станом на 1 січня 1993 року повинен становити не менше 3-х років; наявність страхового стажу встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу (в спірних правовідносинах 24 роки).

Відтак, якщо такі умови особою дотримані, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови дотримання особою умов для призначення пенсії відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, - призначити такій особі пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №227/3208/16-а і з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд ураховує його при розгляді даної справи.

Суд враховує, що в рішенні від 07.06.2023 №64 Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області не заперечує, як дотримання позивачем визначеної в абзаці 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII умови для призначення пенсії, а саме наявності в нього строку проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше ніж протягом 3-х років, так і наявності у нього загального строку проживання в цій зоні в розмірі, достатньому для зниження пенсійного віку на 6 років, пенсійним органом визнається. В свою чергу, наявність у позивача страхового стажу в розмірі понад 24 роки була встановлена під час судового розгляду даної справи.

Таким чином, позивач потерпілим від Чорнобильської катастрофи, має необхідний вік, страховий стаж та достатній строк проживання на території зони гарантованого добровільного відселення для призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-IV, якою врегульовано питання строків призначення (перерахунку) та виплати пенсії, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак 54-річного пенсійного віку він досяг ІНФОРМАЦІЯ_3 . Водночас, за призначенням пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років позивач звернувся 29.08.2023, тобто після спливу трьох місяців з дня досягнення ним 54-річного пенсійного віку, а тому має право на призначення пенсії з дня звернення за пенсією, тобто з 29.08.2023.

Відтак, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9 КАС України, суд, застосовуючи механізм захисту та ефективного відновлення порушених прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 з 29.08.2023 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII.

При цьому суд зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, дії зобов`язального характеру щодо призначення пенсії має вчинити саме той територіальний орган Пенсійного фонду України, що був визначений за принципом екстериторіальності, як орган, що вирішував питання про призначення пенсії, тобто в даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Натомість, порушення прав позивача з боку Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області під час розгляду даної справи судом встановлено не було, оскільки оскаржуване рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, а тому заявлені до нього позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з даним позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією.

Доказів понесення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять.

З огляду на положення ч. 1 та ч. 3 ст. 139 КАС України, та враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області належить стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м.Житомир, Житомирська область, 10003; ) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вулиця Морехідна, 1, м.Миколаїв, 54000; ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи в Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці з 11.08.1989 по 25.04.1997.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи в Ємільчинській ремонтно-будівельній дільниці з 11.08.1989 по 25.04.1997.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 07.06.2023 №64 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 з 29.08.2023 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

У задоволенні позовних вимог, заявлених до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн (тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович