Справа № 240/2560/24
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Житомир справа №240/2560/24

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач 1) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 11.01.2024 в призначенні їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити їй пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 16.12.2023.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідченням, та в періоди з 11.08.1986 по 26.11.1991 та з 26.11.1991 по 29.04.1999 постійно проживала в місті Коростень Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою від 28.07.2017 №134, виданою Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством №4. Відтак, станом на 01.01.1993 строк її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить 6 років 3 місяці 15 днів. З огляду на зазначене, позивач вважає, що вона має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Однак, за наслідками розгляду поданої нею заяви про призначення пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення від 11.01.2024 №66, яким відмовило їй у призначенні даного виду пенсії через не підтвердження періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3-х років. Позивач вважає таке рішення протиправним, та вказує, що наявність у неї необхідного для призначення даного виду пенсії періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджується виданим їй посвідченням потерпілої від Чорнобильської катастрофи. Враховуючи вищезазначене, з метою захисту свого права на пенсійне забезпечення ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/2560/24 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказало, що відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особи, які постійно проживали або постійно проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, мають право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років. ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії було надано довідку від 17.11.2023 №4156, видану відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради, про періоди постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.11.1991 по 29.04.1999 та з 29.04.1999 по 17.11.2023. Однак, згідно диплому НОМЕР_1 від 13.07.1988 заявниця навчалась в Житомирському СПТУ №15 (м. Житомир), яке не віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. Таким чином, наданими документами підтверджено лише факт постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року - з 26.11.1991 по 01.01.1993, що становить 1 рік 1 місяць 6 днів та є недостатнім для виникнення права на призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". З огляду на зазначене Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вважає, що прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області рішення від 11.01.2024 №66 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії є правомірним, а тому просило відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області також подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказало, що позов не визнає. На обґрунтування правомірності прийнятого рішення від 11.01.2024 №66 управління вказало, що наданими ОСОБА_1 документами не підтверджується, що вона станом на 01.01.1993 прожила у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років. Період її проживання у даній зоні станом на 01.01.1993 становить лише 1 рік 1 місяць 6 днів, а відтак визначена в статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" умова для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку нею не дотримана. У зв`язку із цим, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області просило відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає за можливе розглянути дану адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_2 від 08.12.2017.

З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення нею 54-річного віку, звернулась до територіального органу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 04.01.2024 про призначення їй пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка постійно проживала у зоні у зоні гарантованого добровільного відселення.

Для підтвердження факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, ОСОБА_1 додала до заяви про призначення довідку Відділу реєстрації місяця проживання Виконавчого комітету Коростенської міської ради від 17.11.2023 №4156, згідно якої вона з 26.11.1991 по 29.04.1999 та з 29.04.1999 по теперішній час зареєстрована та проживає в м. Коростень Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

На виконання вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1) за принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

За наслідками розгляду поданої позивачем заяви та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення від 11.01.2024 №66, яким відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Обґрунтовуючи відмову в призначенні пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в прийнятому рішенні вказало, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3-х років, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. Однак, на момент звернення за призначенням пенсії заявницею не підтверджено факту проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3-х років. Таким період проживання у позивача становить лише 01 рік 01 місяць 06 днів. Відтак, з огляду на не підтвердження факту проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3-х років, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області дійшло висновку, що права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ОСОБА_1 не має.

Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області рішення від 11.01.2024 №66 про відмову у призначенні пенсії, позивача було повідомлено листом Головного управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області від 17.01.2024 №0600-0211-8/6987.

Вважаючи відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" протиправною, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Зокрема, частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 Закону №796-ХІІвизначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону №796-XII.

Абзацом першим частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку (в даному випадку 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

З наведених положень Закону №796-XII вбачається, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01 січня 1993 року.

Водночас, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку в розмірі 3 роки.

Особам, які постійно не працювали/постійно не проживали в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, але постійно проживали/постійно працювали у зазначеній зоні протягом трьох років до 01 січня 1993 року, зменшення пенсійного віку здійснюється без застосування початкової величини, та розраховується, як 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання/роботи в зоні гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, виникнення право на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Водночас, абзац перший частини першої статті 55 Закону №796-XII визначає додаткову умову, для виникнення у особи права призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, яка полягає наявності страхового стажу, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відтак, у випадку звернення особи, якій у 2023 році виповнилось 54 роки, за призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, така особа повинна мати страховий стаж в розмірі 24 років (30 - 6 = 24, де: 30 років - страховий стаж визначений статті 26 Закону №1058-IV для призначення пенсії за віком у 2023 році; 6 - кількість років зниження пенсійного віку).

Таким чином, зміст вищезазначених положень законодавства свідчать, що особа, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні гарантованого добровільного відселення, набуває права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII у випадку дотримання таких умов:

- наявності статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи;

- наявності необхідного періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, який станом на 1 січня 1993 року повинен становити не менше 3-х років;

- наявності страхового стажу встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

При цьому, виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року. Отже, щодо періоду проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3-х років станом на 01 січня 1993 року, то його необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до абзацу дев`ятого підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок №22-1, в редакції, на момент спірних правовідносин) потерпілими від Чорнобильської катастрофи до заяви про призначення пенсії додаються такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:

- для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

- для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

- для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Житомирською або Київською облдержадміністраціями;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Під час розгляду справи судом встановлено, що для підтвердження наявності права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII ОСОБА_1 на виконання вимог п.2.1 Порядку №22-1 до заяви про призначення їй пенсії додала: довідку Відділу реєстрації місяця проживання Виконавчого комітету Коростенської міської ради від 17.11.2023 №4156, а також посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_2 від 08.12.2017.

При цьому, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що наявне у неї посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) є достатнім доказом наявності у неї необхідного для призначення пенсії строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3-х років, а відтак, і достатнім документом для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 9 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до статті 65 Закону №796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На момент видачі позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_2 від 08.12.2017 правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи були врегульовані Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 (далі - Порядок №51).

Пунктом 2 Порядку №51 (в редакції, що діяла станом на момент видачі позивачу посвідчення) передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону №796-ХІІ (в редакції, що була чинна станом на момент видачі позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи) до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема:

- особи, які постійно проживали на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території цієї зони не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій (п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону №796-ХІІ);

- особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років (п.3 ч. 1 ст. 11 Закону №796-ХІІ).

В свою чергу, пунктом 5 Порядку № 51 (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії Б та відповідно встановлення їй статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи) було передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Зміст вказаних правових норм свідчить, що статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи, який пов`язаний саме із зоною гарантованого добровільного відселення, надався наступним категоріям осіб:

1) особам, які постійно проживали на територіях зони гарантованого добровільного відселення на день аварії (тобто на 26.04.1986);

2) особам, які прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

3) особам, які постійно проживають у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони прожили у цій зоні не менше трьох років.

4) особам, які постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони відпрацювали у цій зоні не менше трьох років.

Зміст правової норми пункту 5 Порядку № 501 свідчить, що нею визначено декілька підстав для видачі особі посвідчення потерпілої категорії 3 серії Б, серед яких не тільки проживання/робота особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років, а ще й постійне проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення станом на день аварії, тобто станом на 26.04.1986.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що наявне у ОСОБА_1 посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_2 від 08.12.2017 не є документом, який беззаперечно підтверджує факт її проживання проживання/роботи на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років, оскільки таке посвідчення могло бути видане й на підставі постійного проживання на території зони гарантованого добровільного відселення станом на день аварії (на 26.04.1986).

Таким чином, наявність у ОСОБА_1 посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) підтверджує лише наявність у неї відповідного статусу, та згідно з статтею 65 Закону №796-ХІІ надає їй право користуватися пільгами, передбаченими цим Законом. Водночас, як вже зазначалось вище, визначеними в абзаці 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII умовами, які надають особі право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є не тільки наявність статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи, а ще й проживання (робота) такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3-х років.

Водночас, наявною у матеріалах справи розпискою-повідомленням підтверджується, що, окрім посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи, позивач до заяви про призначення пенсії додавала ще й довідку Відділу реєстрації місяця проживання Виконавчого комітету Коростенської міської ради від 17.11.2023 №4156.

Згідно з вказаною довідкою в період з 26.11.1991 по 29.04.1999 та з 29.04.1999 по даний час ОСОБА_1 була зареєстрована та постійно проживала в м.Коростень Житомирської області.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, м.Коростень Житомирської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, відповідно до інформації, вказаної в довідці від 17.11.2023 №4156, станом на 01.01.1993 ОСОБА_1 прожила у зоні гарантованого добровільного відселення загалом лише 1 рік 1 місяць 6 днів (з 26.11.1991 по 31.12.1992).

Саме в такому розмірі пенсійний орган і визначив строк проживання ОСОБА_1 прожила у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 при розгляді її зави про призначенні пенсії.

Жодних інших документів для підтвердження факту проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 ОСОБА_1 разом із заявою про призначення пенсії не надавала.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області дійшло обґрунтованого висновку про те, що документально підтверджений строк проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 складає лише 1 рік 1 місяць 6 днів, що є менше ніж передбачено абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" для виникнення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Щодо долученої до позовної заяви довідки Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №4 від 28.07.2017 №134, в якій зазначено, що ОСОБА_1 проживала в м. Коростень Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, в періоди з 11.08.1986 по 26.11.1991 та з 26.11.1991 по 29.04.1999, суд зазначає, що вказана довідка не надавалась позивачем до пенсійного органу при зверненні із заявою про призначення пенсії, та відповідно не розглядалась останнім при вирішенні питання про наявність у позивача достатнього строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, а також не враховувалась при прийнятті оскаржуваного рішення від 11.01.2024 №66.

Відтак, довідка Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №4 від 28.07.2017 №134 не може бути врахована й судом при розгляді даної справи та наданні оцінки правомірності прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області рішення від 11.01.2024 №66 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії.

Крім того, суд звертає увагу, що вказана в довідці від 28.07.2017 №134 інформація про проживання ОСОБА_1 в період з 11.08.1986 по 26.11.1991 в місті Коростень протирічить іншим документам, які наявні в матеріалах справи. Зокрема, відповідно до відомостей, що зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_3 від 18.07.1988, а також в дипломі серії НОМЕР_1 від 13.07.1988, ОСОБА_1 в період з 01.09.1986 по 13.07.1988 навчалась в середньому професійно-технічному училищі №15 м. Житомира. Навчання позивача у вказаний періоди в місті Житомирі, яке не відноситься до територій радіоактивного забруднення, виключає можливість її проживання під час цього періоду в місті Коростень Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Вказані висновки суду відповідають правовій позиції, сформованій Верховним Судом у постанові від 19.09.2024 у справі №460/23707/22.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що документами, наданими ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії, дійсно не підтверджується, що станом на 01 січня 1993 року вона постійно проживала чи працювала у зоні гарантованого добровільного відселення протягом не менше 3-х років, оскільки згідно наданих документів такий строк проживання становить лише 1 рік 1 місяць 6 днів. У зв`язку із цим, права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" позивач не має.

Враховуючи вищезазначене правове регулювання та встановлені судом обставини справи суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 11.01.2024 №66 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яке обґрунтоване відсутністю у неї станом на 01.01.1993 необхідного строку проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, є правомірним та не підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м.Житомир, 10003; ) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001; ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович