Справа № 766/360/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 766/360/25

Головуючий І інстанції: Шестакова Я.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25 березня 2025 року (м.Херсон, дата складання повного тексту судового рішення - 25.03.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

10.01.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову від 24.10.2024р. №987, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 , по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, якою на нього накладено штрафні санкції у розмірі - 17000 грн., а також закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем винесено постанову від 24.10.2024р. №987 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі - 17000 грн. Однак, позивач не згоден із вказаною постановою, вважає її протиправною, незаконною, та такою, що підлягає скасуванню, адже відповідачем, при її винесенні, всупереч вимогам чинного законодавства не з`ясовано чи було вчинено адміністративне правопорушення, та чи наявна вина у вчиненні такого правопорушення.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та мотивовано просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 25 березня 2025 року (ухваленим у відкритому судовому засіданні) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 14.04.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25.03.2025р. та прийняти нове, яким позовні вимоги - задовольнити у повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

28.04.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

20.05.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшла заява позивача про виклик ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для їх допиту в якості свідків.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2025р. у задоволенні поданого клопотання - відмовлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 , відповідно до розпорядження Президента України від 14.12.2022р. №326/2022-рп (опублікованого на офіційному веб-порталі Президента України), був призначений начальником Білозерської селищної військової адміністрації Херсонського району Херсонської області, а тому є керівником вказаного державного органу.

24.10.2024р. начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення №987, згідно з яким, позивач допустив порушення законодавства, що мають ознаки адміністративного правопорушення, оскільки будучи призначеним начальником Білозерської селищної військової адміністрації, яка, у силу ст.1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації», є тимчасовим державним органом для виконання повноважень місцевих органів виконавчої влади (а отже є посадовою особою місцевого органу державної виконавчої влади), отримавши розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 за №I/1/1886 про забезпечення заходів з мобілізації, у тому числі, й відносно оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, які перебувають на обліку в Білозерській селищній раді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , всупереч положенням абз.19 та 24 ст.17 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в умовах особливого періоду, протягом дії військового стану, встановленого відповідними Указами Президента України, не забезпечив виконання даного розпорядження на території Білозерської територіальної громади, та не оповістив вказаних осіб і не забезпечив їх явку до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 09:00 год. 12.07.2024р., а також не проінформував про виконання вказаного розпорядження до 12.07.2024р., чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП - порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

Вказане вище правопорушення виявлено відповідачем 24.10.2024р. під час перевірки виконання відповідних розпоряджень, про що зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення від 24.10.2024р. №987.

У зазначеному протоколі позивачу повідомлено про дату та час розгляду справи, з чим він був ознайомлений, що підтверджується підписом. Також, у протоколі було зазначено, що свою провину у скоєному адміністративному правопорушенні позивач визнає, та пояснює, що «розпорядження виконується».

24.10.2024р. начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 винесено постанову №987 відносно ОСОБА_1 , відповідно до якої, останній отримавши розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №І/1/1886 про забезпечення заходів з мобілізації, зокрема, щодо оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, які перебувають на обліку в Білозерській селищній раді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , всупереч вимог абз.19 та 24 ст.17 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в умовах особливого періоду, протягом дії військового стану, встановленого відповідними Указами Президента України, не забезпечив виконання вказаного розпорядження на території Білозерської територіальної громади, та не оповістив вказаних осіб і не забезпечив їх явку до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09:00 год. 12.07.2024р., а також не проінформував про виконання розпорядження до 12.07.2024р., що було виявлено 24.10.2024р. під час перевірки виконання розпоряджень, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, а саме порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

Цією постановою на позивача накладено штраф у сумі - 17000 грн.

Відповідно до листа Білозерської селищної військової адміністрації, підписаного начальником селищної військової адміністрації ОСОБА_1 , від 11.07.2024р. №01-17/2677 та направленого на адресу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо оповіщення призовників, було відповідача повідомлено про те, що здійснено оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів і забезпечено їх прибуття 11.07.2024р.

Також цим листом проінформовано, що ОСОБА_3 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 09.07.2024р., ОСОБА_7 знаходиться на лікарняному, а ОСОБА_8 , у свою чергу, не є працівником Білозерської селищної ради.

Про наявність додатків до листа у цьому ж листі не зазначено.

З метою виклику до ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №І/1/1886, селищна рада уповноважена здійснити оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, які перебувають на військовому обліку в Білозерській селищній раді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і забезпечити їх прибуття 11.07.2024р., про результати виконання розпорядження проінформувати до 12.07.2024р.

У долученій до матеріалів позовної заяви копії вказаного вище розпорядження №І/1/1886 наявні підписи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про ознайомлення, а щодо ОСОБА_7 зазначено про знаходження його на лікарняному, а щодо ОСОБА_8 - надано розпорядження від 28.05.2024р. №46-ОС про звільнення з 31.05.2024р.

Не погоджуючись з правомірністю винесеної відповідачем постанови від 24.10.2024р. №987 про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувана постанова від 24.10.2024р. №987 була прийнята відповідачем з дотриманням приписів чинного законодавства, що свідчить про відсутність підстав для її скасування.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абз.8 ч.1 ст.15 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991р. №1932-XII, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у галузі оборонної роботи забезпечують проведення мобілізації людських, транспортних та інших ресурсів в особливий період.

Так, у розумінні положень ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, а також органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або ж доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

У силу ст.18 Закону №3543-XII, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, з-поміж іншого:

- планують, організовують і забезпечують мобілізаційну підготовку та мобілізацію на території відповідних населених пунктів;

- здійснюють під час мобілізації в установленому порядку своєчасне оповіщення і забезпечують прибуття громадян, які залучаються до виконання обов`язку стосовно мобілізації у порядку, який визначений ч.ч.3-5 ст.22 Закону, транспортних засобів та техніки на збірні пункти та у військові частини шляхом вжиття відповідних інформаційних та організаційно-технічних заходів, виділення будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних і інших матеріально-технічних засобів і надання послуг Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту відповідно до мобілізаційних планів, а також виконання завдань, визначених Генеральним штабом Збройних Сил України;

- забезпечують на території населених пунктів ведення персонально-первинного військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час і надання звітності щодо бронювання військовозобов`язаних у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;

- сприяють ТЦК та СП, Центральному управлінню та/або регіональним органам Служби безпеки України, відповідним підрозділам розвідувальних органів України у їхній роботі в мирний час та в особливий період;

- забезпечують на території відповідних населених пунктів виконання законів України та інших нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Підприємства, установи і організації зобов`язані забезпечувати своєчасне оповіщення і прибуття працівників, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації у порядку, визначеному ч.ч.3-5 ст.22 цього Закону, на збірні пункти шляхом вжиття відповідних інформаційних та організаційно-технічних заходів із подальшою компенсацією витрат за здійснення такого процесу з Державного бюджету України, яка здійснюється не пізніше ніж через місяць після подання відповідного звернення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст.21 Закону №3543-XII).

За змістом ч.2 ст.22 Закону №3543-XII, призов громадян на військову службу під час мобілізації або ж залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють ТЦК та СП або командири військових частин.

У силу ч.1 ст.26 Закону №3543-XII, відповідальність за організацію мобілізаційної підготовки та стан мобілізаційної готовності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, адміністративно-територіальних одиниць і населених пунктів, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту та підприємств, установ і організацій покладається на відповідних керівників.

Посадові особи, які винні в порушенні законів України та інших нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, а також громадяни за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом (ч.2 ст.26 Закону №3543-XII).

Так, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено приписами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997р. №280/97-ВР.

Повноваження міського голови визначені ст.42 вказаного Закону.

Відповідно до ч.4 ст.42 Закону №280/97-ВР, сільський, селищний, міський голова, серед іншого:

- забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади;

- організує в межах, визначених Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету;

- здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету;

- видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень (ч.5 ст.42 цього ж Закону).

Виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (ч. 1 ст. 51 Закону №280/97-ВР).

Як передбачено ч.3 ст.51 Закону №280/97-ВР, виконавчий комітет ради утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб.

Згідно з ч.5 ст.51 Закону №280/97-ВР, очолює виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради відповідно сільський, селищний, міський голова, районної у місті ради - голова відповідної ради. У виконавчому комітеті сільської ради функції секретаря виконавчого комітету за рішенням ради може здійснювати секретар відповідної ради.

За правилами ч.2 ст.54 Закону №280/97-ВР, відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради.

Судова колегія зауважує на тому, що законодавство держави покладає певні обов`язки на органи державної влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, а також громадян в умовах особливого періоду, зокрема, і під час мобілізації та дії правового режиму воєнного стану.

Позивач же оскаржує постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення за ч.3 ст.210-1 КУпАП.

У відповідності до ч.1 ст.210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За ч.3 цієї статті, вчинення дій, передбачених ч.1, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, з урахуванням наведених вище норм чинного законодавства, апеляційний суд висновує, що саме міський/селищний голова є головною посадовою особою територіальної громади, який очолює виконавчий комітет відповідної ради, а також і виконавчий апарат ради, організовує роботу ради та її виконавчого комітету, звітує про їх діяльність та несе персоналу відповідальність за здійснення наданих повноважень.

У свою чергу, постановою Верховної Ради України від 06.02.2023р. №2898-IX, на яку позивач самостійно посилається у позовній заяві, встановлено, що начальники Присиваської, Тавричанської сільських та Новокаховської міської військових адміністрацій Каховського району, Музиківської сільської, Білозерської селищної та Олешківської міської військових адміністрацій Херсонського району Херсонської області крім повноважень, віднесених до їх компетенції Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, здійснюють повноваження сільських, селищної, міських рад, їх виконавчих комітетів, відповідних сільських, селищного та міських голів відповідно.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону №389-VIII, повноваження військових адміністрацій здійснюється в порядку, визначених законами для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Отже, як вірно зазначив суд попередньої інстанції, саме позивач є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП.

Доводи позивача про те, що він, як начальник Білозерської селищної військової адміністрації, в даному випадку не є відповідальним суб`єктом за планування, організацію, а також забезпечення мобілізаційної підготовки та мобілізації на відповідній території, адже розпорядженням селищної військової адміністрації від 01.04.2024р. №555 затверджено положення про Відділ мобілізаційної роботи виконавчого органу селищної ради є необґрунтованими з урахуванням наведених висновків суду.

Крім цього, створення спеціального Відділу мобілізаційної роботи виконавчого органу селищної ради не звільняє позивача від виконання покладених на нього чинним законодавством обов`язків.

Щодо наявної у діях позивача об`єктивної сторони вказаного правопорушення, апеляційний суд зазначає таке.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться у межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів та посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП установлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне врахувати висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 17.04.2019р. у справі №342/158/17, відповідно до яких, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Так, порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів був затверджений постановою Кабінету міністрів України від 30.12.2022р. №1487.

У відповідності до п.32 вказаного вище Порядку, у разі отримання розпорядження відповідних районних (міських) ТЦК та СП, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів щодо оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх явку на призовні дільниці (пункти попереднього збору), до органів СБУ, розвідувальних органів для оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, взяття на військовий облік, визначення призначення на особливий період, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних (резервістів) виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, серед іншого, відбирають картки первинного обліку зазначених у розпорядженні призовників, військовозобов`язаних та резервістів; здійснюють оповіщення вказаних у розпорядженні призовників, військовозобов`язаних і резервістів за місцем їх проживання (роботи, навчання) шляхом вручення повісток (додаток 11) або під їх особистий підпис у картках первинного обліку (додаток 3) та/або рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення про їх виклик до районних (міських) ТЦК та СП, органу СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медогляду, направлення для проходження базової військової служби, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів і забезпечення їх своєчасного прибуття; у триденний строк письмово повідомляють районним (міським) ТЦК та СП, органам СБУ, відповідним підрозділам розвідувальних органів про результати оповіщення, виконання призовниками, військовозобов`язаними та резервістами вимог законодавства; забезпечують контроль за прибуттям призовників, військовозобов`язаних, резервістів до районних (міських) ТЦК та СП, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів.

З матеріалів справи слідує, що лист позивача про оповіщення призовників від 11.07.2024р. №01-17/2677, який доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 на виконання розпорядження 11.07.2024р. №І/1/1886 взагалі не містить переліку доданих до нього додатків, про що і стверджує позивач, а тому, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, у даному випадку неможливо встановити чи були взагалі ці додатки передані до ІНФОРМАЦІЯ_2 та чи було 11.07.2024р. належним чином повідомлено ТЦК та СП про ознайомлення (не ознайомлення) чи інші причини недоставляння інших військовозобов`язаних, зазначених у розпорядженні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, неможливо достеменно встановити чи було повідомлено ІНФОРМАЦІЯ_4 до 12.07.2024р. про згадане вище звільнення ОСОБА_8 та «лікарняний» ОСОБА_7 (додатком до чого мали б бути відповідні розпорядження).

На користь вказаних висновків суду свідчить і той факт, що лише після надходження відзиву представником позивача долучено до матеріалів даної справи доповідну записку начальника відділу мобілізаційної підготовки Білозерської селищної ради Асатурова Е.М. від 17.03.2025р., у якій було зазначено, що ним особисто доставлено 10.07.2024р. ОСОБА_3 , а 11.07.2024р. ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та лист про оповіщення вказаних призовників від 11.07.2024р. Також, у ній вказано, що ОСОБА_8 звільнений, а ОСОБА_7 був на лікарняному.

Вказана доповідна записка вручена відповідачу 17.03.2025р., а тому останній був повідомлений про виконання розпорядження лише 17.03.2025р., т.б. вже після складання постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

У цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що способи належного підтвердження оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) ТЦК та СП або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ визначені у п.41 «Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2025р. №560), відповідно до якого належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) ТЦК та СП або ж його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:

1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;

2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:

- день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою ТЦК та СП під час уточнення своїх облікових даних;

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого (зареєстрованого) місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила ТЦК та СП іншої адреси місця проживання.

Згідно з п.11 Порядку №560, голови (начальники) районних, міських держадміністрацій (військових адміністрацій) з набранням чинності Указом Президента України про оголошення (або ж продовження) мобілізації та/або з отриманням розпорядження відповідного начальника обласної, Київської та Севастопольської міської держадміністрації (військової адміністрації) про проведення заходів мобілізації, зокрема видають розпорядження про створення груп оповіщення у складі представників (які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації) структурних підрозділів районних, міських держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, підприємств, установ, організацій, ТЦК та СП та територіальних органів (підрозділів) поліції, а також визначають заходи щодо порядку і забезпечення роботи таких груп.

Відповідно до п.12 Порядку №560, виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад з отриманням розпорядження відповідного голови (начальника) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації) або відповідного керівника районного (міського) ТЦК та СП про проведення заходів мобілізації чи виклик резервістів та військовозобов`язаних районного (міського) ТЦК:

- забезпечують доведення до підприємств, установ та організацій незалежно від їх форми власності, а також населення розпорядження керівника місцевої держадміністрації (військової адміністрації) або керівника ТЦК та СП про проведення заходів мобілізації чи виклик резервістів та військовозобов`язаних районного (міського) територіального центру комплектування;

- видають акти про проведення оповіщення резервістів та військовозобов`язаних, у яких зазначаються підстава та мета видання, перелік осіб, які підлягають оповіщенню, дата, час та місце їх прибуття, способи доставки до ТЦК та СП, який надіслав розпорядження, відповідальні особи за здійснення оповіщення, порядок здійснення контролю за оповіщенням та прибуттям військовозобов`язаних, інші питання;

- здійснюють оповіщення зазначених у розпорядженні резервістів та військовозобов`язаних за адресою місця проживання чи адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання шляхом вручення повісток під їх особистий підпис;

- повідомляють письмово у триденний строк районному (міському) ТЦК та СП про результати оповіщення та виконання резервістами та військовозобов`язаними вимог законодавства;

- невідкладно письмово повідомляють відповідному районному (міському) ТЦК та СП про резервістів та військовозобов`язаних, які відмовилися від отримання повісток;

- забезпечують прибуття резервістів та військовозобов`язаних шляхом їх перевезення від дільниць оповіщення до пунктів збору районних (міських) ТЦК та СП або військових частин;

- інформують щотижня відповідний районний (міський) ТЦК та СП про прибулих внутрішньо переміщених осіб та їх адресу місця проживання;

- здійснюють на відповідній території інформаційне забезпечення призову резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації.

Під час здійснення заходів оповіщення представника (представників) виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад супроводжує поліцейський відповідно до розпорядження голови (начальника) обласної, Київської та Севастопольської міської держадміністрації (військової адміністрації).

Повістки резервістам та військовозобов`язаним вручає уповноважена на це особа із складу групи оповіщення.

У разі коли до складу групи оповіщення входить представник районного (міського) ТЦК та СП, повістку резервісту або військовозобов`язаному вручає представник такого центру.

Отже, Порядок №560 не лише визначає порядок і спосіб належного підтвердження оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) ТЦК та СП, але й перебування у складі груп оповіщення представників виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад з метою виконання розпоряджень військових адміністрацій щодо такого оповіщення військовозобов`язаних і саме здійснення такого оповіщення, забезпечення прибуття резервістів та військовозобов`язаних шляхом їх перевезення від дільниць оповіщення до пунктів збору районних (міських) ТЦК та СП або військових частин.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд погоджується із доводами відповідача про те, що позивач не вжив вичерпних заходів для реального виконання у встановлений строк вказаного вище розпорядження та забезпечення контролю за прибуттям військовозобов`язаних до ТЦК та СП.

Виходячи із сукупності владних повноважень, якими наділений ОСОБА_1 відповідно до наведених вище норм Закону №280/97-ВР, та передбачену у цьому нормативному акті персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем допущено порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію з огляду на фактичне незабезпечення проведення мобілізації людських ресурсів на території населеного пункту, що визначені у розпорядженні №І/1/1886.

Крім того, суд 1-ї інстанцій цілком доцільно врахував той факт, що саме неналежне сповіщення відповідача про виконання (невиконання) розпорядження від 09.07.2024р. призвело до відповідних наслідків у виді складання відповідачем протоколу та постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. У протоколі позивачем не зазначено, що ним вже виконано розпорядження, не відображено також у протоколі про долучення документів, які підтверджують факт звільнення чи факт перебування на лікарняному військовозобов`язаних.

Щодо доводів позивача про те, що протокол складений з порушенням вимог ст.ст.14,251,254 та 256 КУпАП, то колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що такі є необґрунтованими та безпідставними, оскільки ч.2 ст.254 КУпАП передбачено, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше 24 год. з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Як уже зазначалося судом вище, вказане правопорушення виявлено відповідачем 24.10.2024р. під час перевірки виконання відповідних розпоряджень (у тому числі розпорядження №І/1/1886). Відтак, саме в цей день і виявлено особу, а саме керівника органу місцевого самоврядування, який своєю протиправною бездіяльністю, внаслідок невиконання покладених, згідно з чинним законодавством України, на нього обов`язків в сфері мобілізації та оборони, вчинив дії, які підпадають під склад адміністративного правопорушення та, відповідно, саме в цей день і був складений протокол про адміністративне правопорушення, а також винесено оскаржувану постанову.

Відповідно до ч.7 ст.38 КУпАП, адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених ст.ст.210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Таким чином, строки накладення адміністративного стягнення за ст.210-1 КУпАП на позивача, відповідачем, пропущені не були.

Аргументи позивача про те, що відповідачем не складався протокол спростовуються наявністю цього ж протоколу від 24.10.2024р., долученого відповідачем до відзиву, в якому позивачу було повідомлено про дату та час розгляду справи, у протоколі вказано про визнання провини у скоєному правопорушенні де стоїть особистий підпис ОСОБА_1 , зазначено також ним власноруч, що «розпорядження виконується».

Вищевказані обставини позивач ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду даної справи не спростував. Претензій до складеного протоколу позивач не мав, про що свідчить відсутність його зауважень у розділі пояснення із зауваженнями щодо змісту протоколу.

Згідно із ч.1 ст.268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, подавати заяви; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені с.тс.т210 і 210-1 Кодексу, а також про адміністративні правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються ст.ст.279-1 - 279-9 цього Кодексу.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 про те, що відповідачем було порушено його право на при розгляді справи скористатися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги, апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що позивач виявляв бажання таким правом скористатися, а відтак звертався до відповідача з відповідним клопотанням, у задоволенні якого йому нібито було відмовлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на зазначене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.286,308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25 березня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено: 09.09.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко