Справа № 460/10499/25
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/10499/25 пров. № А/857/34727/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.М.,

Запотічного І.І.,

секретар судового засідання Юник А.А.

розглянувши в судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Максимчук О.О.), ухвалене у відкритому судовому засіданні у м. Рівне 01 серпня 2025 року о 11:01 у справі №460/10499/25 за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Рівненського виконавчого округу Сідоренка Сергія Петровича про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

18.06.2025 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до приватного виконавця Рівненського виконавчого округу Сідоренка Сергія Петровича, просила скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 04.06.2025 року у ВП №78281669.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням нормативно-правового регулювання спірних правовідносин та висновків Верховного суду про його застосування доводи позивача, на переконання суду, ґрунтуються на неправильному розуміння і застосуванні позивачем норм статті 45 Закону №1404-VIII і статті 31 Закону №1403-VIII, а відтак є безпідставні і необґрунтовані. Водночас зазначив, в ході виконання приватним виконавцем ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, такий спірну постанову виніс з дотриманням норм чинного законодавства. Також вказав, що факт оскарження в апеляційному порядку ухвали суду про забезпечення позову, на підставі якої було відкрите виконавче провадження, не є підставою для її не виконання в силу приписів частини 1 статті 157 ЦПК України та не ставить під сумнів законність дій приватного виконавця (відповідача), оскільки така ухвала суду є виконавчим документом і підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року та позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що постанова приватного виконавця від 04.06.2025 у ВП №78281669 є неправомірною та передчасною, оскільки стягнення основної винагороди відбулося за відсутності фактичного виконання ухвали суду про забезпечення позову та без реального примусового стягнення коштів чи майна, що суперечить приписам ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження». Так, виконавче провадження № 78281669 було відкрито на підставі ухвали про забезпечення позову від 03 червня 2025 року у справі № 569/25295/24, а не на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Виконання таких ухвал не передбачає автоматичного стягнення грошової винагороди з боржника, особливо у випадках, коли жодного реального стягнення грошових коштів так і не відбулося, оскільки дане виконавче провадження і не передбачає реального стягнення, а лише тимчасовий захід арешт майна. Вважає, що за вищевикладених обставин у приватного виконавця Сідоренка С.П. відсутні правові підстави для нарахування й стягнення винагороди. Неправомірне та передчасне нарахування винагороди є порушенням норм ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», а також суперечить принципам розумності та пропорційності, гарантованим Конституцією України. Ухвала Рівненського міського суду від 03.06.2025 року у справі 569/25295/24, на підставі якої відкрито провадження, на сьогоднішній день оскаржується в апеляційному порядку у Рівненському апеляційному суді (провадження 22 ц/4815/1020/25), що унеможливлює остаточне виконання та ставить під сумнів законність дій виконавця. Рівненський окружний адміністративний суд повністю проігнорував вказані вище факти прийнявши рішення, не врахувавши всі обставини справи.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03.06.2025 у справі №569/25295/24 суд вирішив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить відповідачу ОСОБА_1 , а саме: нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в межах ціни позову 4111141, 76 грн. В резолютивній частині цієї ухвали суду також зазначено про те, що ухвала підлягає негайному виконанню, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу, ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду безпосередньо або через Рівненський міський суд Рівненської області шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали апеляційної скарги, а оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

04.06.2025 приватний виконавець, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» та за результатами розгляду заяви про прийняття до виконання, поданої йому представником стягувача 04.06.2025, виніс постанову від 04.06.2025 про відкриття виконавчого провадження ВП №78281669 з примусового виконання виконавчого документа, яким є ухвала №569/25295/24 від 03.06.2025 видана Рівненським міським судом Рівненської області про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить відповідачу ОСОБА_1 , а саме: нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в межах ціни позову 4111141,76 грн. У вказаній постанові приватного виконавця зазначено також про те, що боржником за цим виконавчим документом у виконавчому провадженні є ОСОБА_1 , а стягувачем ОСОБА_2 . У пункті 2 резолютивної частини вказаної постанови приватний виконавець постановив стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 12112,00 гривень.

Також 04.06.2025 приватний виконавець, керуючись вимогами ст. 3, ч.3 ст. 40, ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Порядком виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №726), ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у виконавчому провадженні №78281669 прийняв постанову про стягнення з боржника основної винагороди, якою постановив стягнути з боржника ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у розмірі 12112,00 грн перерахувавши її, керуючись ч. 6 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», після повного виконання рішення на користь приватного виконавця.

У мотивувальній частині цієї постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватним виконавцем таке рішення обґрунтоване приписами частини 7 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця), абзацу 3 пункту 12 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 (розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, - чотири розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року), нормами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (якою з 1 січня 2025 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розмірі 3028 грн), а також проведеним приватним виконавцем на їх підставі розрахунком для визначення суми основної винагороди за наступною формулою: А х 4 = Б (де «А» - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2025 року, «Б» - основна винагорода приватного виконавця), 3028 грн х 4 = 12 112,00 грн.

Крім того, 04.06.2025 приватний виконавець, керуючись статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у виконавчому провадженні №78281669 прийняв постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, відповідно до якої постановив визначити для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 475,30 грн та стягнути з боржника: ОСОБА_1 мінімальні витрати виконавчого провадження в розмірі 475,30 грн на користь приватного виконавця.

Також, 04.06.2025 (час 16:52:42) приватний виконавець, керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому провадженні №78281669 прийняв постанову про арешт майна боржника, якою постановив накласти арешт на нерухоме майно: 1) нежитлове приміщення, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ОНМ: 246, що належить боржнику: ОСОБА_1 , у межах ціни позову 4111141,76 грн.

Зі змісту Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №429969012 (дата і час формування 04.06.2025 16:36:32, підстава формування ВП78281669) суд встановив, що на момент відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження ВП №78281669 і прийняття ним у цьому виконавчому провадженні вказаних вище постанов про стягнення з боржника основної винагороди, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт майна боржника до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не було внесено відомості про обтяження, арешт або заборону відчуження об`єкта нерухомого майна, що належить відповідачу ОСОБА_1 , а саме: нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , на виконання ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 03.06.2025 у справі №569/25295/24 про забезпечення позову.

Після винесення зазначеної постанови про арешт майна боржника від 04.06.2025 у ВП №78281669 приватний виконавець, діючи як державний реєстратор, здійсним необхідні реєстраційні дії, за результатами яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено відомості про реєстрацію арешту об`єкта нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , а саме: нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями заяви про державну реєстрацію прав від 04.06.2025 №67295726, відомостей із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав, рішення про державну реєстрацію прав від 04.06.2025 №79273253 та витягу з Державного реєстру речових прав від 04.06.2025 №429979199 (час формування 17:20:11).

В подальшому 04.06.2025 приватний виконавець, керуючись вимогами п. 9 частини 1 статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому провадженні №78281669 прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження, якою, у зв`язку з тим, що рішення фактично виконано в повному обсязі згідно з виконавчим документом, постановив закінчити виконавче провадження з примусового виконання ухвали №569/25295/24, виданої 03.06.2025 Рівненським міським судом Рівненської області про забезпечення позову, а копію постанови та оригінал виконавчого документа направити органу чи посадовій особі, що видав виконавчий документ, іншим адресатам копію постанови для виконання та до відома.

Наведені постанови приватного виконавця від 04.06.2025 у виконавчому провадженні ВП №78281669 про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт майна боржника, про закінчення виконавчого провадження були надіслані приватним виконавцем для Гладчук Л.М. із супровідними листами від 04.06.2025 відповідно вих. №18896, №18898, №18899, №18900, №18901 рекомендованим поштовим відправленням через АТ «Укрпошта» №574, і отримані вони ОСОБА_1 09.06.2025, що підтверджується трекінгом (відстеженням) цього поштового відправлення на сайті АТ «Укрпошта» та визнано представниками позивача в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Не погоджуючись з спірною постановою про стягнення з боржника основної винагороди від 04.06.2025 року у ВП №78281669, позивач звернувся до суду позовом.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом № 1404-VIII випадках - на приватних виконавців.

За змістом статті 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Водночас відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

За змістом статті 27 вказаного Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Виконавчий збір не стягується, зокрема: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; у разі виконання рішення приватним виконавцем. У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає. Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643).

Так, за приписами абзацу 3 пункту 19 Порядку № 643 установлено, що приватний виконавець, який забезпечив у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, одержує основну винагороду в розмірі чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, та за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - в розмірі вісьмох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що з 01.01.2025 прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць складає 2920 грн, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема для працездатних осіб - 3028 грн. Отже, розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання ним виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, становить 12112,00 грн (3028х4).

В розвиток аналізу спірних правовідносин суд апеляційної інстанції зазначає, що за приписами статті 258 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази; а процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, заяви про забезпечення позову, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Відповідно до статті 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями). Водночас, за приписами частин 7 та 9 статті 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи, а ухвали суду проголошуються негайно після їх постановлення за правилами проголошення рішень суду.

Приписами статті 157 ЦПК України встановлено, що ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом, і така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження (частина 1 статті 157 ЦПК України); примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів (частина 2 статті 157 ЦПК України).

Отже, наявна у справі ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 03.06.2025 у справі №569/25295/24 про забезпечення позову, яка постановлена і підписана суддею, є такою, що набрала законної сили (чинності) з моменту її постановлення, і з цього ж моменту вона є обов`язковою для негайного виконання всіма фізичними та юридичними особами незалежно від форми власності та незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Так, як це встановлено судом першої інстанції, постанови приватного виконавця від 04.06.2025 у виконавчому провадженні ВП №78281669 про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт майна боржника, про закінчення виконавчого провадження позивачем оскаржені не були.

Водночас, винагорода приватного виконавця передбачена статтею 31 Закону № 1403-VIII, який прийнятий 02 червня 2016 року на набрав чинності 05 жовтня 2016 року, як і Закон № 1404-VIII.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що стратегія реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, затверджена Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015, встановила пріоритети реформування судової влади - системи судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів як на рівні конституційних змін, так і на рівні впровадження першочергових невідкладних заходів, які забезпечать необхідні позитивні зрушення у функціонуванні відповідних правових інститутів, внаслідок реалізації яких судова система України та суміжні правові інститути працюватимуть, керуючись принципом верховенства права, ефективно, продуктивно та скоординовано, стануть підзвітними громадянам України, вільними від будь-якого політичного впливу та відповідатимуть стандартам і передовим практикам Європейського Союзу.

Одним з напрямів є реорганізація системи виконання судових рішень та підвищення ефективності виконавчого провадження, яка передбачає, серед іншого, забезпечення рівноцінної конкуренції між державними та приватними виконавцями судових рішень; дотримання балансу повноважень приватних і державних виконавців; перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень.

Згідно з пояснювальною запискою до проєкту Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» він розроблений з метою запровадження в Україні змішаної системи виконання рішень, зокрема, шляхом модернізації органів державної виконавчої служби, а також уведення інституту приватних виконавців. Задля встановлення і розвитку інституту приватних виконавців передбачено, серед іншого, встановлення особливостей фінансового забезпечення діяльності приватних виконавців.

Так, системний аналіз норм 31 Закону № 1403-VIII та Порядку № 643 дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є фактично винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення.

Водночас основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча і виступають формами винагороди виконавців, однак не є тотожними.

Слід зауважити, що згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюються окремими правовими нормами. Спільним для виконавчого збору та основної винагороди є порядок їх стягнення, а не умови, підстави чи механізм визначення.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 640/13434/19, від 26 травня 2022 року у справі № 420/6845/18, від 21 липня 2022 року у справі № 320/6215/19, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

Також з тлумачення норм статті 45 Закону № 1404-VIII та статті 31 Закону № 1403-VIII убачається, що виключення для стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця передбачені законодавцем окремо. Виключення для основної винагороди приватного виконавця є лише у разі виконання виконавчих документів про стягнення аліментів.

Більш того, законодавцем передбачений обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (стаття 31 Закону № 1403-VIII).

Водночас колегія суддів уважає, що у разі розповсюдження на основну винагороду приватного виконавця випадків, коли не стягується виконавчий збір, приватний виконавець, у силу вимог пункту 5 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, був би позбавлений основної винагороди взагалі.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволені позову про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця Рівненського виконавчого округу Сідоренка Сергія Петровича про стягнення з боржника основної винагороди від 04.06.2025 року у ВП№78281669.

Суд апеляційної інстанції окрім того зауважує, що застосовані у цій справі судом першої інстанції правові висновки Верховного Суду у постанові від 14.12.2023 у справі №160/10320/22 є правильними. Так, при вирішенні подібних спорів приписів частини 3 статті 45 Закону №1404-VIII Верховний Суд виснував, що частина 3 статті 45 Закону №1404-VIII встановлює, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору, а предметом регулювання статті 45 Закону №1404-VIII є питання розподілу стягнутих з боржника грошових сум. Натомість частина 3 статті 45 Закону №1404-VIII стосується порядку, а не підстав стягнення основної винагороди, а ці поняття не тотожні за змістом. Зрештою частина 5 статті 27 Закону №1404-VIII стосується випадків коли саме виконавчий збір не стягується і її норми не поширюють дію на основну винагороду приватного виконавця, а тому не установлюють випадки, коли ця винагорода не стягується. На тлі спірних правовідносин Верховий Суд вказав, що не бачить підстав для іншого трактування цих норм, аніж буквальне, і вважав, що інший підхід до їхнього тлумачення здатний атакувати право приватного виконавця на одержання винагороди за виконану працю. Верховний Суд також неодноразово зазначав, що приватний виконавець одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є його обов`язком.

Крім того, спірні правовідносини, подібні за суттю і змістом до спірних правовідносин у справі, що розглядається, з приводу законності стягнення приватним виконавцем основної винагороди при виконанні ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно розглядались також Касаційним адміністративним судом Верховного Суду у справі №640/29622/20 у якій за подібних спірних правовідносин Верховний суд дійшов до висновків про те, що системний аналіз норм 31 Закону №1403-VIII та Порядку №643 дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є фактично винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення. Водночас основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча і виступають формами винагороди виконавців, однак не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону №1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюються окремими правовими нормами. Спільним для виконавчого збору та основної винагороди є порядок їх стягнення, а не умови, підстави чи механізм визначення.

Подібна за змістом правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №640/13434/19, від 26.05.2022 у справі №420/6845/18, від 21.07.2022 у справі №320/6215/19.

В силу імперативних приписів частини 5 статті 242 КАС України наведені вище висновки Верховного суду щодо застосування норм права враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у цій справі, що розглядається судом.

Отже слід констатувати про безпідставність тверджень апелянта про те, що факт оскарження в апеляційному порядку ухвали суду про забезпечення позову, на підставі якої було відкрите виконавче провадження, унеможливлює остаточне її виконання та ставить під сумнів законність дій приватного виконавця, оскільки ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом і підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження, а відтак приватний виконавець на виконання вимог статті 31 Закону № 1403-VIII уповноважений на винесення постанови про стягнення основної винагороди з боржника, розмір якої відповідає приписам абзацу 3 пункту 12 Порядку № 643 та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», що узгоджується з правовим позиціям Верховного Суду, які сформовані у справах, спір у яких виник за подібних правовідносин.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, враховуючи викладену Верховним Судом правову позицію у подібних правовідносинах суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що при прийнятті оскаржуваної постанови відповідач діяв з дотриманням норм Закону №1403-VIII та принципів, визначених ст. 2 КАС України, що має наслідком відмови у заявленому позові.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави відмови у задоволені позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року у справі №460/10499/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 10.09.25