Справа № 990/336/24
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 вересня 2025 року

м. Київ

справа №990/336/24

адміністративне провадження № П/990/336/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Бучик А.Ю.,

суддів: Кравчука В.М., Рибачука А.І., Стародуба О.П., Тацій Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Сороки Л.П.,

представника позивача Кравця Р.Ю.,

представника відповідача Пилявського Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Верховної Ради України

про визнання протиправною та нечинною постанови від 19.09.2024 № 3984-ІХ в частині,

УCТАНОВИВ:

22.10.2024 до Верховного Суду як суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Верховної Ради України (далі - також відповідач), у якій він просить визнати протиправною та нечинною постанову Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» № 3984-ІХ від 19.09.2024 (далі - постанова № 3984-ІХ) в частині абзацу 12 пункту 13 щодо перейменування селища Тарутине Одеської області на Бессарабське.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що приймаючи оскаржувану постанову Верховна Рада України порушила процедуру визначену частинами сьомою, восьмою статті 8 Закону України «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні та деколонізацію топонімів», оскільки не врахувала думку мешканців селища Тарутине Одеської області, які виступали проти перейменування їх населеного пункту, а також пропустила встановлений строк для прийняття відповідної постанови майже на 6 місяців.

Також, на думку позивача, вказана постанова суперечить положенням частини четвертої статті 15 Закону України «Про порядок вирішення окремих питань адміністративно територіального устрою», оcкільки в пояснювальній записці до проєкту оскаржуваної постанови Верховної Ради України не було наведено обґрунтувань запропонованої назви населеного пункту з посиланням на географічні, історичні, національно-культурні чи інші умови місцевості.

Вказує позивач і на порушення відповідачем положень частини другої статті 96 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України», оскільки питання щодо прийняття постанови № 3984-ІХ було включено до порядку денного через один день після надання головним комітетом висновку щодо законопроєкту, в той час як включення повинно було відбутись мінімум через 2 дні після надання такого висновку, та положень статей 2, 3, 4, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», позаяк під час її прийняття було порушено право територіальної громади селища Тарутине на вирішення питань місцевого значення, в той час як навіть у випадку порушень на місцевому рівні, Верховна Рада України несе власну і незалежну відповідальність за прийняття рішення про перейменування населеного пункту, позаяк перейменування населених пунктів належить до її виключної компетенції.

Позивач зазначає, що оскаржувана постанова була прийнята всупереч положенням статей 1, 2, 16 Закону України «Про комітети Верховної Ради України», оскільки під час її прийняття комітетом Верховної Ради України не було належним чином вивчено думку територіальної громади селища Тарутине щодо перейменування їх селища, що призвело до формалізованого та однобічного висновку, на підставі якого Верховна Рада України прийняла оскаржувану постанову. Проте невиконання комітетом Верховної Ради України покладених на нього обов`язків не звільняє відповідача від відповідальності у зв`язку з наявністю виключної компетенції щодо прийняття рішення про перейменування населеного пункту.

Обґрунтовуючи наявність порушеного права, ОСОБА_1 вказує, що він є суб`єктом правовідносин, на які розповсюджуються положення постанови № 3984-ІХ, оскільки він зареєстрований та проживає у селищі Тарутине Одеської області, брав участь у громадських обговореннях щодо доцільності перейменування селища Тарутине на селище Бессарабське та висловлював свою позицію щодо залишення назви селище Тарутине, яку не було враховано відповідачем під час прийняття оскаржуваної постанови.

Ухвалою Верховного Суду від 24.10.2024 відкрито провадження у цій справі, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів.

19.11.2024 до Верховного Суду надійшов відзив Верховної Ради України, в якому відповідач вказує на безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Звертає увагу, що найменування і перейменування населених пунктів і районів належить до виключної конституційної компетенції парламенту (пункт 29 статті 85 Конституції України), а вказані доводи, які на думку позивача можуть свідчити про незаконність оскаржуваної постанови, в основному зводяться до невідповідності процедури розгляду та ухвалення акта, який не містить владних-управлінських приписів щодо прав та обов`язків позивача. Необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій (владно-розпорядчих, виконавчих, інших дій) у тих правовідносинах, в яких виник спір між сторонами, однак, у даній справі між позивачами та відповідачем такий спір відсутній, а тому даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Разом з відзивом відповідач подавав до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в якому, зазначив, що участь Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади у вирішенні питання територіального устрою України, у тому числі перейменування населених пунктів, є формою реалізації її повноважень у сфері конституційних правовідносин, а не реалізацією управлінських функцій цього органу, тому не може підпадати під контроль суду адміністративної юрисдикції. Оскільки позивач оскаржує постанову Верховної Ради України в основному з підстав невідповідності регламентній процедурі під час її прийняття (законодавча процедура), то перевірка цієї постанови не може бути здійснена в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим провадження в цій справі необхідно закрити.

Ухвалою Верховного Суду від 25.11.2024 у задоволенні клопотання Верховної Ради України про закриття провадження у справі відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву.

Оцінивши надані докази та заслухавши пояснення представників учасників справи, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів, які мають своїм завданням справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Відповідно до положень пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Питання предметної юрисдикції адміністративних судів унормовано, окрім іншого, статтею 19 КАС України, за приписами частини першої якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; .

Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 КАС України.

Пунктом 1 частини другої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.07.2025 у справі 990/50/25, вирішуючи питання підвідомчості спору про скасування постанови № 3984-ІХ в частині перейменування селища Панютине Лозівського району Харківської області на селище Лиманівка, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Поряд із загальними правилами провадження в адміністративних справах у суді першої інстанції, КАС України встановлює певні особливості провадження для окремих категорій справ, як-от справ щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України встановлені статтею 266 КАС України.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої цієї статті її правила поширюються, зокрема, на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах вже звертала увагу на те, що наведені положення частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України слід розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, Верховної Ради України, які прийнято / вчинено / допущено у правовідносинах, у яких парламент реалізує свої владні (управлінські) функції (постанови від 18.08.2022 у справі № 990/94/22 та від 17.11.2022 у справі № 990/116/22, від 21.07.2025 у справі № 990/50/25).

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Конституційний Суд України в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

У цій справі позивач звернувся до суду адміністративної юрисдикції з позовом до Верховної Ради України, у якому просив визнати протиправною та нечинною Постанову № 3984-ІХ у частині перейменування селища Тарутине Одеської області на селище Бессарабське.

За змістом розділу IV Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якої належить прийняття законів, а порядок роботи встановлюється Конституцією України та Регламентом Верховної Ради України, затвердженим Законом України від 10.02.2010 № 1861-VI «Про Регламент Верховної Ради України» (далі - Регламент Верховної Ради України) (стаття 75, пункт 3 частини першої статті 85, частина п`ята статті 83 Конституції України).

Відповідно до пункту 29 статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить утворення і ліквідація районів, встановлення і зміна меж районів і міст, віднесення населених пунктів до категорії міст, найменування і перейменування населених пунктів і районів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах зазначала, що конституційний процес організації територіального устрою України, у тому числі шляхом перейменування населених пунктів, та участь у ньому Верховної Ради України не є формою реалізації управлінських функцій цього органу, тому не може підпадати під контроль суду адміністративної юрисдикції. Зважаючи на конституційний статус Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади, її участь у вирішенні питання територіального устрою України є юридичною формою реалізації її повноважень у сфері конституційних правовідносин (постанови від 24.04.2025 у справі № 990/72/25, від 26.06.2025 у справі № 990/92/25, від 21.07.2025 у справі № 990/50/25).

У мотивувальній частині Рішення від 27.03.2002 № 7-рп/2002 Конституційний Суд України вказав, що за змістом положень статей 85, 91 Конституції України Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об`єктом судового конституційного контролю.

За таких обставин, коли позивач оскаржує постанову Верховної Ради України з підстав, зокрема, регламентної процедури її прийняття (законодавча процедура), то перевірка постанови № 3984-ІХ не може бути здійснена в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 800/400/16 та від 24.04.2025 у справі № 990/72/25, від 26.06.2025 у справі № 990/92/25, від 21.07.2025 у справі № 990/50/25.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, неодноразово викладеною в її судових рішеннях, зокрема в постановах від 20.07.2023 у справі № 990/80/23, від 01.02.2024 у справі № 990/140/23, від 25.04.2024 у справі № 990/40/24, від 04.07.2024 у справі № 990/170/24, поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів і які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Також слід враховувати, що згідно з частиною першою статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність нормам Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Пунктом 1 частини першої статті 150 Конституції України визначено, що до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України; правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

За змістом частини першої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Аналогічні положення закріплені й у статті 1 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України», згідно з якою Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України.

До повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим (пункт 1 частини першої статті 7 цього ж Закону).

До повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, перевірка на предмет відповідності Конституції України всіх без винятку правових актів Верховної Ради України і Президента України як за їх юридичним змістом, так і за дотриманням конституційної процедури їх розгляду, ухвалення та набрання ними чинності. Разом з тим такі повноваження Конституційного Суду України обмежуються виключно вирішенням питань щодо відповідності цих актів Конституції України, а не щодо їх законності.

Отже невідповідність актів Верховної Ради України нормам Конституції України може бути підставою для прийняття Конституційним Судом України рішення щодо їх неконституційності.

Віднесення питання про відповідність Конституції України законів України до виключної компетенції Конституційного Суду України вказує на неможливість розгляду таких справ у порядку адміністративного судочинства.

Зазначеного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 24.04.2025 у справі № 990/72/25, від 26.06.2025 у справі № 990/92/25, від 21.07.2025 у справі № 990/50/25, переглядаючи ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про відмову у відкритті проваджень у справах про визнання протиправною та нечинною постанови Верховної Ради України № 3984-ІХ від 19.09.2024 «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» в частині перейменування окремих населених пунктів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 2, 22, 238, 248, 250, 256 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі П/990/336/24 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною та нечинною постанови від 19.09.2024 № 3984-ІХ в частині.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України. Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст виготовлено 10.09.2025

Головуючий А.Ю. Бучик

Судді: В.М. Кравчук

А.І. Рибачук

О.П. Стародуб

Л.В. Тацій