Справа № 826/16943/16
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 вересня 2025 року м. Ужгород№ 826/16943/16
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луцовича М.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної судової адміністрації України (01601, Київська область, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ), Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області (84112, Донецька область, Краматорський район, м. Слов`янськ, вул. Незалежності, 2, ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, в якому просить:

1) визнати протиправними бездіяльність Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області;

2) зобов`язати Державну судову адміністрацію України перерахувати кошти в сумі 627800 грн, що складає розмір вихідної допомоги ОСОБА_1 згідно ч. 3, 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року із змінами, внесеними згідно із Законом України від 24.02.1994 №4015-ХІІ, на рахунок відповідача 2 для виплати ОСОБА_1 ;

3) зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Донецькій області сплатити ОСОБА_1 або перерахувати на її особисту картку у Приватбанку суму 627800 грн вихідної допомоги з нарахуванням коефіцієнту інфляції на момент виплати.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що позивач як особа, яка працювала на посаді судді з червня 1987 року, мала гарантоване Конституцією України законне сподівання отримати вихідну допомогу при відставці, оскільки остання є складовою гарантії незалежності суддів та їх належного матеріального забезпечення. Крім того, зазначила, що право на отримання даної вихідної допомоги набуто позивачем задовго до скасування норми, якою було закріплено таке право, а тому прийняті зміни не можуть поширюватися на позивача як такі, що суперечать ст. 58 Конституції України.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2016 суддею Арсірієм Русланом Олександровичем прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та закінчено підготовче провадження й призначено справу № 826/16943/16 до судового розгляду по суті.

Відповідачем 2 були надані суду письмові заперечення щодо заявлених позивачем вимог, в яких він просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Наголосив, що право на отримання вихідної допомоги виникає у момент реалізації права судді на відставку, а не з моменту подання відповідної заяви. Зазначив, що на час прийняття Верховною Радою України постанови «Про звільнення суддів» від 08.09.2016, якою позивача було звільнено із займаної посади, Закон не передбачав право судді на отримання вихідної допомоги при звільненні з посади у зв`язку з відставкою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2017 прийнято справу №826/16943/16 до свого провадження суддею Амельохіним В.В.

Відповідачем 1 були також надані суду письмові заперечення щодо заявлених позивачем вимог, в яких представник вказав, що суддям, які виходили у відставку після 31 березня 2014 року (починаючи з 01 квітня 2014 року) виплата вихідної допомоги законодавством передбачена не була.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2017 зупинено провадження в адміністративній справі №826/16943/16 до набрання законної сили рішенням у справі №826/3711/16 за позовом ОСОБА_2 до Верховного Суду України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-IX (далі Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа №826/16943/16 передана на розгляд та вирішення Закарпатському окружному адміністративному суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Закарпатського окружного адміністративного суду таку передано для розгляду судді Луцович М.М.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року суддею Луцович М.М. прийнято до провадження адміністративну справу №826/16943/16.

14 березня 2025 року відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року поновлено провадження в адміністративній справі №826/16943/16.

Позивач у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення такого.

Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, у поданому відзиві просив розглядати справу без його участі.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, суд, керуючись частиною четвертою статті 229 КАС України не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та розглянув адміністративну справу в порядку письмового провадження відповідно до частини дев`ятої статті 205 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач з 22 червня 1987 року по 22 вересня 2016 року працювала на посаді судді.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1514-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом начальника управління ДСА України в Донецькій області №100-к від 22.09.2016 року ОСОБА_1 була відрахована з 22.09.2016 зі штату Київського районного суду міста Донецька Донецької області.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо невиплати позивачу вихідної допомоги, передбаченої статтею 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року, яке виникло у неї після 20 років роботи на посаді судді, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі, зокрема, подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до частини другої, шостої статті 111 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції чинній на час виходу судді у відставку, далі - Закон № 2453-VI) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

З 1 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі Закон № 1166-VI) (за винятком окремих його положень, зокрема підпункту 2 пункту 28 розділу ІІ, які набрали чинності з 01 травня 2014 року), яким, крім іншого, із Закону № 2453-VI виключено статтю 136 («Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою»), частиною першою якої було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З 28 березня 2015 року Закон № 2453-VI діяв у новій редакції, викладеній згідно із Законом № 192-VIII і виплати вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, ним також не передбачено.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08.09.2016 року).

Отже, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI, в редакції чинній на час виходу судді у відставку, не містив норми, у відповідності до якої повинна виплачуватись вихідна допомога.

Стаття 136 згаданого Закону, виключена Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» 27 березня 2014 року №1166-VII, який на момент виходу у відставку позивача був чинний, у встановленому законодавством порядку не визнаний неконституційним, а тому підлягає до застосування.

При цьому, слід зазначити, що у різних редакціях Закон України «Про судоустрій і статус суддів» містились норми, які передбачали виплату вихідної допомоги судді при виході його у відставку, окрім згаданої редакції.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, справа №1-1/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», вихідна допомога за своєю правовою природою є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Отже, на момент прийняття рішення про звільнення позивача з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку не було визначено суб`єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов`язку щодо нарахування йому вихідної допомоги.

Таким чином, суд приходить до висновку, що, оскільки на день припинення повноважень позивача як судді, частина 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI була виключена, а інші законодавчі акти виплати вихідної допомоги не передбачали, відсутні підстави вважати що відповідачі не нараховуючи та не виплачуючи вихідну допомогу діяли протиправно, тобто без дотримання критеріїв правомірності діянь чи рішень передбачених положеннями ч.2 ст.2 КАС України.

Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі №826/3711/16, а тому суд, у відповідності до вимог ч.5 ст.242 КАС України, враховує такий при вирішенні даної справи.

Крім того, посилання позивача на те, що у зв`язку із наявністю у неї права на відставку вона отримала і право на виплату вихідної допомоги, яке було гарантоване ч.3 ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року за №2862-XII, а також те, що подальші зміни у законодавстві не можуть позбавляти її такого права, суд вважає помилковим, з огляду на таке.

Наведеною нормою ч.3 ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року за №2862-XII, у редакції, чинній на час набуття позивачем права на відставку, передбачалося, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Отже, зазначеним законодавчим положенням було прямо визначено те, що право на вихідну допомогу має лише суддя, який пішов у відставку, тобто реалізував власне право на відставку.

Оскільки позивач у 2007 році набула зазначене право, але його не реалізувала, то підстави для застосування до спірних відносин ч.3 ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року за №2862-XII відсутні.

Неможливо до спірних правовідносин застосувати й положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року за №1402-VІІІ, який набрав чинності 30.09.2016 року, оскільки станом на 22.09.2016 року (день звільнення позивача у відставку) не набув чинності.

Не можна залишити поза увагою і те, що на момент прийняття рішення у цій справі Конституційним Судом України прийнято Рішення №2-р(ІІ)2020 від 15 квітня 2020 року, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» 27 березня 2014 року №1166-VII.

Згідно п.2 резолютивної частини наведена норма Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Враховуючи те, що згадане Рішення Конституційним Судом України ухвалено 15 квітня 2020 року, правові підстави для застосування його до спірних правовідносин відсутні.

За встановлених в цій справі обставин та з огляду на зміни у правовому регулюванні забезпечення суддів, які відбулися з набранням чинності Закону № 1166-VI, законних підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, у зв`язку з її відставкою, у відповідачів не було. Те, що ці законодавчі зміни позбавили суддів, які набули право на відставку, отримати вихідну допомогу, не може бути достатньою підставою для того, щоб апелювати до правового регулювання, яке існувало раніше, як на правову підставу для виплати цієї допомоги після того, як парламент позбавив суддів права її отримувати.

Відтак, суд погоджується з твердженнями відповідачів про те, що вимоги позивача про виплату вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, не ґрунтуються на законі, відповідно підстав для задоволення позову немає.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Правові підстави для відшкодування судових витрат у порядку ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-262, 293, 295 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної судової адміністрації України (01601, Київська область, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ), Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області (84112, Донецька область, Краматорський район, м. Слов`янськ, вул. Незалежності, 2, ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяМ.М. Луцович