Справа № 490/4860/25
Суддя: Гуденко О. А.
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/123/2025 Справа № 490/4860/25
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

10 вересня 2025 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., за участю секретаря судового засідання Вознюк Д.І., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року до суду із адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 про скасування постанови №331 від 06.06.2026 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 2101 КУпАП, просив закрити справу про адімністративне правопорушення за відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржувана постанова винесена з грубим порушенням встановленого порядку накладення адімінстративних стягнень, грунтується на неповному та необ`єктивному позгляді справи , за відсутності доказів вчиненням ним адміністративного правопорушення.

Також проходження особою ВЛК має обов`язково слідувати врчення йому відповідно ї повістки на таку дату, з метою надання часу належним чином звернутися до лікаря для отримання медичної картки амбулаторного хворого формою № 025/о, а також підготуватися та зібрати виписки з медичної документації тощо.

Проте його було незаконно затримано 31 травня 2025 року і він утримувався представниками ТЦК до 05.06.2025 року - отже в нього взагалі не було умислу на вчинення вказаного адміністративного правопорушення. Крім того, у нього на той час була відсутня необхідна медична документація для проходження ВЛК - отже виписування на його ім`я повістки з вимогою негайно пройти ВЛК без урахування об`єктивних причн та часу підготування необхілних медичних документів скперечить принципу ппропорційності.

Також зазначив, за результатами розгляду протоколу у постанові начальником ТЦК безпідставно застосовано до нього стягнення у найбільшому розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.2101 КУпАП, адже він визнав свою вину, що є пом`якшувальною обстаивною.

У відзиві представник відповідача заперечив проти позовних вимог в повному обсязі. Звертає увагу суду, на те, що позивач по тексту позовної заяви оскаржуючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності неодноразово наголошує на тому, що він самостійно прибув на розгляд справи та під час розгляду справи визнав свою провину в інкримінуємому правопорушенні, що відображено і по тексту оскаржуваної постанови, а саме за відмову від проходження медичного огляду за рішенням ІНФОРМАЦІЯ_2 (відео додається). Тобто, від початку позовної заяви позивач сам собі суперечить, до того ж нарікаючи, в кінці позовної заяви, що це «визнання провини», яке на думку останнього є обставиною, яка пом`якшує відповідальність, безпідставно не було взято до уваги при визначенні розміру штрафу.

Також, звертає увагу суду, що в подальшому, після подій описаних в оскаржуваній постанові, позивачу було видане направлення на проходження медичного огляду від 05.06.2025 № 3781724 дата початку якого була визначена 06.06.2025. На виконання вимог законодавства, позивач за отримання направлення та ознайомлення з вимогами законодавства, щодо строків визначених для проходження ВЛК та відповідальності за ухилення від його проходження (знання яких підтверджується викладеним текстом позовної заяви, з якої вбачається обізнаність позивача з відповідними нормами) поставив власні підписи в журналі направлень на військово-лікарську комісію, виданих військовозобов`язаним для проходження медичного огляду. Окрім того, 05.06.2025 позивачем також була отримана повістка про необхідність явки 09.06.2025.

Проте, позивач медичний огляд ВЛК для визначення ступеню придатності до військової служби, станом на момент написання відзиву, проходити навіть не розпочав (що убачається з відомостей з ЄДРПВР стосовно результатів проходження ВЛК, які додаються), у строки визначені в отриманій ним повістці, станом на момент подання відзиву, не прибував, про поважність причин неприбуття не повідомляв. Зазначене, у сукупності з поданням позовної заяви, знову таки вказує на те, що визнання провини позивача не може бути прирівняне до пом`якшуючої обставини у вигляді щирого розкаяння винного та постфактум доводить факт небажання позивачем проходити медичний огляд ВЛК взагалі .

Стосовно вказівки про відсутність мотивування щодо необхідності накладення максимального розміру штрафу, то зазначене не відповідає дійсності, що вбачається з мотивувальної частини постанови.

На посилання позивача на пункт 3.5 глави 3 розділу ІІ Положення про військово лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом МОУ від 14.08.2008 № 402 (далі Положення № 402), яким визначено, що військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду зобов`язаний надати членам ВЛК ТЦК та СП медичну карту амбулаторного хворого за формою № 025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (далі - форма № 025/о), виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ, за обґрунтування неможливості проходження ВЛК у зв`язку з відсутністю при собі медичної картки амбулаторного хворого, виписок, що фактично є єдиним доводом по тексту позовної заяви, слід відноситись критично з огляду на наступне. Так слід звернути увагу суду, що необхідність надання відповідних документів визначена лише у разі відсутності відповідної інформації в ЕСОЗ.

Разом із тим, ані під час перебування в ІНФОРМАЦІЯ_3 , ані під час складення протоколу, ані на розгляд справи про адміністративне правопорушення, так як і до позовної заяви позивачем не зазначено та не долучено жодного медичного документу про його стан здоров`я інформація про який би була відсутня в ЕСОЗ, що свідчить про те, що вказана підстава є надуманою та використаною формально для спроби скасувати правомірне рішення та уникнути відповідальності.

Коли позивач дізнався про прийняте рішення його направлення для проходження медичного огляду ВЛК, він категорично відмовився від його отримання у паперовому вигляді, підписів у журналі та проходження медичного огляду взагалі, тому повістка, позивачу не видавалась, оскільки при категоричній відмові були відсутні підстави до її видачі. Разом із тим, коли в подальшому, як зазначалось вище, позивач погодився отримати направлення на медичний огляд, йому була видана і відповідна повістка.

Зазначає, що всі ці, перелічені по тексту позову «порушення» є уявними, вони жодним чином не стосуються процедури розгляду та подальшого винесення оскаржуваної постанови № 331 від 06.06.2025, адже матеріали судової справи не містять жодних доказів на підтвердження порушення порядку чи то процедури, передбаченої для розгляду уповноваженою на те особою відповідної постанови, за такого твердження сторони позивача є необґрунтованими та безпідставними, а також такими, що побудовані на спотворенні змісту наявних у справі письмових доказів (додатків) та діючого законодавства, а тому не заслуговують на увагу суду.

Сторони в судове засідання не з`явилися, надали свої заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач просив задвольнити позов з викладених в ньому підстав.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та наявні в ній докази, заслухавши пояснення сторін та інших учасників справи, суд дійшов такого висновку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, відповідно до ст.245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства належна правова поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, встановлення факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 року у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 року у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 року у справі № 295/3099/17 та від 05.03.2020 року по справі № 607/7987/17.

Так, диспозиція ч.1 ст.210 КУпАП визначає склад адміністративного правопорушення, який полягає у порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

За ч. 3 вказаної статті настає відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Отож диспозиція ч. 3 ст. 210 КУпАП є бланкетною, і передбачає вказівку про порушення вимог інших нормативно-правових актів.

Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.

Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно п.п. 40, 47 Постанови КМУ від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» під час вручення повістки здійснюється фото- і відеофіксація із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації представником територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейським.

Згідно п. 69 Постанови КМУ від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» резервісти та військовозобов`язані, які в мирний час були призначені на комплектування військових частин (установ) з врученням мобілізаційних розпоряджень під час мобілізаційного розгортання Збройних Сил та інших військових формувань, призиваються на військову службу під час мобілізації, на особливий період за результатами раніше пройдених медичних оглядів та їх опитування про наявність або відсутність скарг на стан здоров`я. Резервісти або військовозобов`язані, у яких відсутні скарги на стан здоров`я, на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду не направляються.

Особи, які не проходили медичний огляд або в яких закінчився строк дії рішення (постанови) про придатність до військової служби, направляються на військово-лікарську комісію.

Громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), на медичний огляд не направляються. На медичний огляд громадяни, які уточнили свої облікові дані, викликаються повісткою.

Відповідно до п.3 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, громадяни, які добровільно вступають на військову службу або призиваються, проходять обов`язковий медичний огляд.

Положеннями абз. 4 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.

Положеннями абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі по тексту - Порядок №560), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560.

П.1 Порядку №560 визначає процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів; процедуру перевірки військово-облікових документів громадян, уточнення персональних даних військовозобов`язаних та резервістів та внесення відповідних зміну військово-облікові документи; процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення; організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби .

Відповідно до п. 74 Порядку №560 резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. При цьому особам віком до 45 років видається направлення щодо визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті.

Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.

Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Щодо обставин притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності судом установлено, що 01.06.2025 рокузаступником начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , складено Протокол № 362 ( копію якого позивач відмоввися отримувати, про що свідчить відеозапис, надний відповідчаем) про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ознаками складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.2101 КУпАП. Відповідно до описової частини протоколу ОСОБА_1 1 допустив порушення вимог ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме що останній в особливий період відмовивися від проходження медичного огляду ( в тому чилі отримувати направлення на проходження медичного огляду) для визначення стану придатності до військової служби згідно з рішенням ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зафіксовано на нагрудний відео-реєстратор.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.3 ст.2101 КУпАП,як порушеннязаконодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинені в особливий період.

Відповідно до вказаного протоколу розгляд справи призначено на 14.00 годин 06 червня 2025 року в приміщенні Центрального РТЦК.

Розгляд справи здійснювався за участі ОСОБА_1 . На підставі вказаного протоколу т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 винесено постанову № 331 від 06.06.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ознаками складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.2101 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 25 500 грн. Описова частина постанови щодо переліку приписів нормативно-правових актів, які були порушені позивачем , відповідає описовій частині протоколу.

Також зазначено, що ОСОБА_1 , відмовився від отримання направлення від 01.06.2025 року № 3704138 на медичний огляд згідно рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 для встановлення придатності до військової служби. Також позивач відмовивися від надання письмових пояснень, що було зафіксовано на нагрудний відеореєстратор .

Наведені обстаивни підтверджуються наданими відповдічаем доказами та відео-записом

06.06.2025 року ОСОБА_1 , на розгляд справи з`явивися, пояснив, що провину визнає, не бажав проходити медичний огляд ВЛК.

Копія вказаної постанови отримана позивачем особисто у день розгляду справи.

Як підтверджується наданими відповдічаем доказами, Реландер .С, все ж таки отримав відповідне направлення для проходження ВЛК особисто 05.06.2025 року - з викликом на 09.06.2025 року - проте, чи з`явивися він ндля проходлження ВЛК позивач суду доказів не надав, з системи АІТС Оберіг вбачається, що такі дії на виконання свого конституційного обов`язку позивач не вчинив.

При відмові від отримання направлення 01.06.2025 року позивач також не посилався на необхідність отримання ним певної медичної документації та не просив час на підготування відповідних медичних довідок, виписок тощо. Його відмова від проходження ВЛК не була мловтивована саме "його імпетративним обов`язком з`явитися на ВЛК з певним переліокм медичних документів".

Отже, з аналізу заяв по суті справи та наданих сторонами доказів на їх підтвердження, випливає, що сторони не заперечують факт складення протоколу та постанови про адміністративне правопорушення, однак позивач вказує на порушення процесуальних норм під час притягнення його до адміністративної відповідальності, а також неправильне застосування норм матеріального права, які складають об`єктивну сторону складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.2101 КУпАП, що і стало підставою для звернення з позовом у цій справі.

Суд зазначає, що безпідставна відмова (ухилення) від проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби є порушенням законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зокрема ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Таке порушення вчинене позивачем в особливий період.

Надаючи правову кваліфікацію встановленим обставинам, суд зазначає, що спірні правовідносини щодо дотримання правил військового обліку, законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, порядку притягнення до адміністративної відповідальності, врегульовані положеннями Закону України «Про військовий облік і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також нормами КУпАП.

Так, порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності врегульований положеннями КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210,2101,211).

Про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваже-ною на те посадовою особою (ч.1 ст.254 КУпАП).

Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності (ч.2 ст. 254 КУпАП).

У протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи (ч.1 ст.256 КУпАП).

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами (ч.2 ст.256 КУпАП).

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання (ч.3 ст.256 КУпАП).

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбаченістаттею 268цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі (ч.4 ст.256 КУпАП).

Оскільки диспозиція ч.3 ст.2101 КУпАП є бланкетною, то в протоколі та постанові про притягнення особи до адміністративної відповідальності повинні бути зазначені конкретні приписи нормативно-правових актів, які були порушені особою.

Аналізуючи наявну в матеріалах справи копію протоколу про адміністративне правопорушення №362 від 01.06.2025 відносно позивача за ознаками складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.2101 КУпАП, та надаючи йому оцінку як доказу в контексті зазначених вище приписів норм КУпАП суд доходить висновку, що вказаний протокол складений відповідно до приписів КУпАП.

Далі,відповідно доприписів ст.268КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (ч.2 ст.235 КУпАП).

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виноситьпостанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу(прізвище,ім`я тапо батькові,посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості проособу,стосовно якоїрозглядається справа(прізвище,ім`я тапо батькові(занаявності),дата народження,місце проживаннячи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення (ч.1,2 ст.283 КУпАП).

Постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено (ч.1 ст.285 КУпАП).

З аналізу винесеної на підставі протоколу постанови №331 від 06.06.2025 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ознаками складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.2101 КУпАП, випливає, що розгляд справи відбувся в присутності особи, яка притягається до адімінстартивної відповідальності. При цьому він був завчасно та належним чином повідомлений про дату та час розгляду протоколу. Будь-яких клопотань про перенесення розгляду справи не подавав. Копію постанови отримав власноручно у цей же день .

При цьому долучені до протоколу докази досліджувалися та враховувалися начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 при винесенні постанови у справі про адміністративне правопорушення. Зазначення вичерпного переліку доказів у протоколі та постанові чинними нормами КУпАП не передбачено.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивача про порушення його процесуальних прав працівниками відповідача під час притягнення до адміністративної відповідальності.

Оцінку діям працівників поліції та/чи ІНФОРМАЦІЯ_4 під час зупинення та слідування до приміщення РТЦК, незаконного утримання , буде надано відповідними посадовими особами відділення поліції № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області, куди зверталася дружина позивача.

Отже судом не встановлено істотних порушень норм процесуального права під час притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та винесення постанови №331 від 06.06.2025 .

Суд критично відноситься до посилань позивача на те, що він не підготувався до ВЛК та не мав при собі медичної картки амбулаторного хворого за формою №025/о , затвердженою наказом МОЗ України від 14.02.2012 року № 110, виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань тощо . Так, позивач стверджує, що законодавством встановлено імперативний обов`язоку перед проходженням ВЛК надати сленам ВЛК ТЦК та СП медичну документацію, яка стосується стану його здоров`я , у тому числі медичну картку за формою № 025/о.

Проте, таке твердження не відповідає приписам п. 3.4, 3.5 «Положенню про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», затвердженого відповідно до наказу МО України від 14.08.2008 № 402.

Суд зазначає, що під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке визначає процедуру проведення військово-лікарської експертизи військово-лікарськими комісіями і поширюється зокрема і на військовозобов`язаних та резервістів.

Тобто, відмова від проходження ВЛК суперечить чинному законодавству, адже Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України чітко регламентований прямий обов`язок громадянина проходити ВЛК з метою якісного проведення медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006). зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в позові обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Що стосується розміру накладеного адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 25 500 грн, то визначення розміру стягнення відноситься до дискреційних повноважень особи, яка розглядає справу. При цьому стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (ч.1, 2 ст.33 КУпАП). Указані обставини враховані начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 при визначенні розміру штрафу в межах санкції ч.3 ст.2101 КУпАП.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України (ст.65 Конституції України).

Особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (абз. 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про оборону України»).

Ураховуючи, що відповідно до ч.3 ст.286 КАС України суд позбавлений можливості скасувати постанову в частині або виключити норми, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, та беручи до уваги, що судом підтверджено порушення ОСОБА_1 абз. 4 ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме відповідно до зазначених приписів уперіод проведення мобілізації громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, які самі по собі містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.2101 КУпАП, суд уважає за необхідне залишити оскаржувану постанову в силі у зв`язку з підтвердженням наявності вини позивача у порушенні вказаних приписів.

Судом установлено, що приймаючи оскаржуваному постанову керівник відповідача діяв у межах повноважень та у спосіб, встановлений норами КУпАП, неупереджено, розсудливо, з урахуванням усіх обставин справи, з дотриманням розумного балансу між необхідністю притягнення особи до адміністративної відповідальності та накладенням штрафу в значному розмірі з необхідністю забезпечення мобілізації під час дії воєнного стану в Україні, дотримуючись прав особи під час притягнення до адміністративної відповідальності, зокрема на участь у процесі прийняття рішення по суті.

За наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

З огляду на викладене, керуючись ст. 2, 6, 77, 241-243, 245, 246, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 про скасування постанови № 331 від 06 червня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 2101 КУпАП.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.А. Гуденко