Справа № 120/6803/25
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/6803/25

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Томчук А.В.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

08 вересня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Боровицького О. А. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії разом з доданими до неї матеріалами повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 312 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19.05.2025 до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з вимогами:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо видачі довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби за листопад 2023 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо видати довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби за листопад 2023 року.

Ухвалою від 23.05.2025 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві у 5-денний строк усунути виявлені недоліки, шляхом подання до суду доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, нормативно-правового обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю ГУ ПФУ в м. Києві прав, свобод, інтересів позивача.

02.06.2025 на адресу суду надійшла заява на виконання вимог ухвали від 23.05.2025.

Ухвалою від 05.06.2025 заяву ОСОБА_1 , подану на виконання ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 23.05.2025, разом з доданими до неї матеріалами повернуто заявнику у зв`язку з відсутністю особистого підпису ОСОБА_1

11.06.2025 на адресу надійшла заява позивача на виконання вимог ухвали від 23.05.2025, зокрема в підтвердження заявлених позовних вимог щодо порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю ГУ ПФУ в м. Києві прав, свобод, інтересів позивача остання надала до суду копію власного звернення від 26.12.2023 та лист ГУ ПФУ в м. Києві від 22.01.2024 № 2600-0602-8/14189.

Ухвалою від 13.06.2025 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві у 7-денний строк усунути виявлені недоліки, шляхом подання до суду надання заяви про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку.

30.06.2025 на адресу суду надійшла заява на виконання вимог ухвали від 13.06.2025, в якій позивач вказує, що вважаючи, що ГУ ПФУ в м. Києві прийняло рішення, яке суперечить законодавству про пенсійне забезпечення вона скористалась правом щодо оскарження такого до органу Пенсійного фонду вищого рівня. На переконання заявника пропущений термін звернення до Пенсійного фонду України був поновлений органом, що розглядав скаргу. Проте Пенсійний фонд України також відмовив у задоволенні звернення про що повідомив листом від 17.02.2025 № 6751-3278/К-11/8-2800/25. Позивач зауважує, що саме відмова Пенсійного фонду України від 17.02.2025 № 6751-3278/К-11/8-2800/25, як органу вищого рівня, влада якого поширюється на підпорядковані йому підрозділи, в тому числі і на ГУ ПФУ в м. Києві є початком відліку строку звернення до суду.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності поважних причин, які б унеможливлювали звернення до суду у визначений строк.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Інститут строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою спонукання учасників адміністративного судочинства до своєчасного вчинення ними процесуальних дій. Регламентування строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Крім цього, строки звернення до суду із адміністративним позовом обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними.

За загальним правилом для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України, перебіг строку для звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не може визнаватися поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Щодо відліку строку звернення із адміністративним позовом, суд зазначає, що порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися", що містяться в ч. 2 ст. 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. При визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Крім того, поважними причинами, що зумовили пропуск строку звернення до суду, визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволяють вчасно реалізувати право на судовий захист.

Як свідчить зміст позовної заяви в межах цього позову ОСОБА_1 не погоджується з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві викладеною у листі від 22.01.2024 № 2600-0602-8/14189 щодо видачі довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби за листопад 2023 року.

Так, позивач у заяві від 25.06.2025 (надійшла на адресу суду 30.06.2025) вказує, що вважаючи що ГУ ПФУ в м. Києві прийняло рішення, яке суперечить законодавству про пенсійне забезпечення вона скористалась правом щодо оскарження такого до органу Пенсійного фонду вищого рівня. На переконання заявника, пропущений термін звернення до Пенсійного фонду України був поновлений органом, що розглядав скаргу. Проте Пенсійний фонд України також відмовив у задоволенні звернення ОСОБА_1 про що повідомив листом від 17.02.2025 № 6751-3278/К-11/8-2800/25. Позивач зауважує, що саме відмова Пенсійного фонду України від 17.02.2025 № 6751-3278/К-11/8-2800/25, як органу вищого рівня, влада якого поширюється на підпорядковані йому підрозділи, в тому числі і на ГУ ПФУ в м. Києві є початком відліку строку звернення до суду.

Водночас зважаючи на предмет та підстави заявленого спору, а також суб`єктний склад сторін справи, де позивач самостійно визначає в якості відповідача ГУ ПФУ в м. Києві, слід вказати, що правовідносини, з приводу яких позивач звернулась до суду, виникли у січні 2024 року (лист ГУ ПФУ в м. Києві від 22.01.2024 № 2600-0602-8/14189), водночас з цим позовом позивач звернулась у травні 2025 року (15.05.2025 дата відтиску поштового штемпеля на конверті, у якому позовна заява надійшла на адресу суду), тобто з істотним пропуском строку передбаченого статтею 122 КАС України.

Суддя наголошує, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко розмежувати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 по справі №240/12017/19, зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Водночас аргументи сторони позивача щодо того, що саме відмова Пенсійного фонду України від 17.02.2025 № 6751-3278/К-11/8-2800/25, як органу вищого рівня, влада якого поширюється на підпорядковані йому підрозділи, в тому числі і на ГУ ПФУ в м. Києві є початком відліку строку звернення до суду, слід відхилити, як необґрунтовані, оскільки предметом спору за цим позовом позивач самостійно визначає саме відмову ГУ ПФУ в м. Києві, викладену у листі від 22.01.2024 № 2600-0602-8/14189. Більше того долучений до матеріалів позову лист ПФУ від 17.02.2025 № 6751-3278/К-11/8-2800/25 не може вважатись досудовим порядком врегулюванням спору, адже у спорах цієї категорії такий порядок не є обов`язковим. Крім того доводи позивача відносно поновлення Пенсійним фондом України строку звернення із відповідною скаргою не є тотожним поняттю поновленню строку звернення до суду.

При цьому, суддя зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до ст. 17 Закон України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суддя зазначає, що із урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини право на доступ до суду не є абсолютним.

Слід взяти до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28.05.1985 в справі Ашингдейн проти Сполученого Королівства та від 13.02.2001 року в справі Кромбах проти Франції, в яких ЄСПЛ наголосив, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.

У рішеннях від 20.05.2010 в справі Пелевін проти України та від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою.

В рішенні Prince Hans-Adam II of Liechtenstein проти Німеччини (рішення від 12 липня 2001 року п. 44) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії" Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі "Мельник проти України" зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

Визнання позивачем факту пропуску строку звернення до суду з позовною заявою і не доведення суду обставин об`єктивно непереборних, які не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальної дії, унеможливлює поновлення судом такого процесуального строку.

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 зазначила, що аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Виходячи із системного аналізу норм Кодексу адміністративного судочинства України у контексті практики ЄСПЛ, слід зазначити, що державою встановлено доступні, чіткі та передбачувані процесуальні правила (обмеження), за дотримання яких особа може реалізувати право на судовий захист. Таких правил позивач не дотрималась, більше того на виконання вимог ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 13.06.2025 ОСОБА_1 нею не було надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

З огляду на вищевикладене, доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено.

Відтак, причини на які зіслалась позивач, мотивуючи заяву від 30.06.2025 не є поважними та не можуть бути підставою для її задоволення. Відповідно до частини 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина 2 статті 123 КАС України).

Положення частини 2 статті 123 КАС України кореспондують приписам пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України, якими передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини 6 статті 169 КАС України про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу.

З огляду на викладене вище, а також враховуючи те, що позивачем не надано доказів наявності поважних причин, які б унеможливлювали звернення до суду у визначений строк, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява про поновлення строку звернення до суду є необґрунтованою, а підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнаються неповажними.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Курко О. П.

Судді Боровицький О. А. Ватаманюк Р.В.