Справа № 320/45139/25
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову в забезпеченні позову

08 вересня 2025 року м. Київ 320/45139/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Жукова Є.О., розглянувши заяву про забезпечення позову, подану одночасно з пред`явленням позову

за позовом Київської митрополії Української Православної Церкви
доДержавної служби України з етнополітики та свободи совісті
провизнання протиправним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

Київська митрополія Української Православної Церкви звернулася до Київського окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення позову, подану одночасно з пред`явленням позову, в якій просить суд:

- зупинити дію Наказу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-127/11 від 27.08.2025 «Про визнання КИЇВСЬКОЇ МИТРОПОЛІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій».

- заборонити Державній службі України з етнополітики та свободи совісті надсилати приписи про усунення порушень релігійним організаціям, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою КИЇВСЬКОЇ МИТРОПОЛІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ідентифікаційний код згідно з ), яка визнана афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» (перелік релігійних організацій згідно з Наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-107/11 від 17.07.2025 «Про Перелік релігійних організацій, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою КИЇВСЬКОЇ МИТРОПОЛІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ідентифікаційний код згідно з ), щодо якої винесено припис про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації»).

- заборонити Державній службі України з етнополітики та свободи совісті надсилати повідомлення про визнання КИЇВСЬКОЇ МИТРОПОЛІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ідентифікаційний код згідно з ) афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України "Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій", до Фонду державного майна України, органів місцевого самоврядування, інших юридичних і фізичних осіб, щодо яких є відомості про надання ними відповідній релігійній організації у користування майна, для дострокового припинення прав користування майном, у тому числі дострокового припинення договорів оренди відповідного майна, укладених з релігійною організацією, скасування (дострокового припинення дії) рішень про надання відповідного майна у користування.

В основу заяви про забезпечення позову заявником покладено наступні підстави, які на думку останнього є очевидними для вжиття заходів забезпечення позову:

- очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень;

- очевидними є ознаки порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулося до суду, таким рішенням, дією або бездіяльності;

- невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду;

- невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

На думку заявника, очевидними є наступні порушення при прийнятті Наказу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-127/11 від 27.08.2025 «Про визнання КИЇВСЬКОЇ МИТРОПОЛІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій»:

« * Закон від 20 серпня 2024 року №3894-ІХ, на виконання якого прийнята оскаржувана постанова КМУ від 09 травня 2025р. №543, як і сам оскаржуваний припис Державної служби України з етнополітики та свободи совісті П-1 від 17.07.2025 про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації є протиправними, оскільки очевидно і прямо суперечать статті 35 Конституції України як акту прямої дії, міжнародним правовим актам та рішенням ЄСПЛ;

* Законом від 20 серпня 2024 року №3894-ІХ очевидно запроваджена фактично судова процедура, внаслідок якої де-факто релігійна організація в цілому може бути притягнена до колективної відповідальності в обхід вже існуючих Кримінального кодексу України чи КУпАП;

* Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації" у редакції Закону від 20 серпня 2024 року №3894-ІХ очевидно передбачена адміністративно-господарська санкція у вигляді ліквідації юридичної особи, яка наступає не за вчинене правопорушення і за відсутності 4 елементів складу правопорушення;

* замість того, щоб розвивати статтю 35 Конституції України, конкретизувати механізми недопущення втручання держави у справи Церкви, недопущення обмеження прав на свободу світогляду і віросповідання, Закон від 20 серпня 2024 року №3894-ІХ та постанова КМУ від 09 травня 2025 р. №543 прямо суперечать цій статті 35, запроваджуючи фактично судову процедуру припинення цілих релігійних організацій за ініціативою ДЕСС за відсутності факту порушення та 4 елементів складу правопорушення:

- передбачаючи колективну відповідальність замість індивідуальної;

- презумпція невинуватості замінена по факту на презумпцію винуватості;

* очевидно порушується Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року, відповідно до статті 33 якої жодну особу, що перебуває під захистом, не може бути покарано за правопорушення, якого вона не вчинила особисто. Колективні покарання, так само як і будь-які залякування чи терор, забороняються;

* очевидно порушена Резолюція Генасамблеї ООН №95(1) від 1946 року щодо принципу індивідуальної вини та стаття 14 Європейської конвенція з прав людини, відповідно до якої користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою;

* Закон №3894-ІХ, постанова КМУ №543, оскаржуваний припис ДЕССП-1 від 17.07.2025 очевидно суперечать низці судових рішень ЄСПЛ як джерелу права (повний перелік у позові);

* є очевидним, що постанова КМУ від 09 травня 2025р. №543, в принципі, не запроваджує порядок проведення «дослідження» афілійованості: ніякої «процедури» дослідження він абсолютно не регулює і жодним чином не конкретизує Закон;

* Порядок №543 про проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації, в принципі, не являє собою порядок проведення такого дослідження, оскільки у ньому, окрім, неясного та неінформативного визначення поняття «дослідження» більше нічого не врегульовано;

* цілком очевидно, що Порядок №543 по суті не містить жодних положень, які б установлювали:

- суб`єктів, уповноважених проводити дослідження;

- вимоги до їхньої кваліфікації та незалежності;

- методику або алгоритм дослідження;

- джерела інформації та вихідні дані для дослідження;

- права релігійної організації під час дослідження (наприклад, право на участь, подання доказів, оскарження висновків тощо із процесуальними строками);

- строки проведення дослідження взагалі не врегульовані;

- юридичний статус результатів дослідження;

- які особи підписують документ про результати дослідження тощо;

* є очевидним, що Закон №3894-ІХ та постанова КМУ №543 оперують поняттям так званої «релігієзнавчої експертизи», яка можу виступати одним із вихідних даних для «дослідження» в умовах абсолютного правового неврегулювання поняття релігієзнавчої експертизи, методики її проведення та кваліфікації відповідних «експертів»;

* Постанова КМУ від 09 травня 2025р. №543 як підзаконний акт сама по собі очевидно суперечить критерію «якості закону», зокрема:

- не містить інструментів реалізації;

- залишає широке поле для довільного тлумачення та зловживань;

- порушує принцип верховенства права, закріплений у статті 8 Конституції України;

- термін дослідження визначений у Порядку як вивчення питання - без зазначення, хто вивчає, які критерії та методологія дослідження, на якій підставі, у якому статусі.

-не визначена форма прийняття рішення дослідницькою групою, також не визначена назва документа, який буде прийнятий і згодом підписаний посадовими особами ДЕСС. Також не встановлений порядок голосування, визначення кворуму при прийняття висновку дослідницької групи.

- зміст Порядку є неоднозначним і не дозволяє отримати чітке і повне визначення алгоритму проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена;

- Порядок №543 навіть не встановлює граничні строки проведення таких досліджень, що також порушує принцип правової визначеності.

* повноваження ДЕСС згідно Порядку №543 суперечать Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»;

* постанова №543 очевидно суперечить чи не усім положенням Закону України «Про адміністративну процедуру» (повне обгрунтування у проекті позову); тощо.».

Також заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також спричинить неможливість реального виконання рішення суду та створить труднощі при виконанні у випадку задоволення позову, а також може призвести до катастрофічних наслідків у вигляді заборони діяльності позивача як релігійної організації та діяльності інших релігійних організацій.

Більше того, на думку заявника, у разі невжиття заходів забезпечення позову для релігійної організації можуть настати вкрай негативні наслідки, зокрема її припинення. Київська Митрополія Української Православної Церкви - центральний виконавчо-розпорядчий церковний орган, релігійного адміністративного центру одного із найбільших релігійних об`єднань в Україні - Української Православної Церкви, яка включає понад 12 000 парафій, сотні монастирів, єпархій, духовних навчальних закладів та благодійних установ. Вжиття заходів забезпечення позову необхідне для дотримання релігійних прав мільйонів вірян УПЦ в Україні.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08.09.2025, зазначену заяву про забезпечення позову передано на розгляд судді Жуковій Є.О.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частинами першою та другою статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Частиною першою статті 152 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При цьому, частиною другою статті 150 КАС України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Для задоволення судом поданої заявником заяви про забезпечення адміністративного позову останній має довести, що невжиття обраних заходів призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених частиною другою статті 150 КАС України.

Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі й із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому, ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року №2 Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому регулювання підстав та порядку забезпечення позову здійснюється в інтересах не лише певної особи, а й інших осіб - учасників провадження, суспільства, держави в цілому з дотриманням критеріїв адекватності (відповідності вимогам, виключно в межах яких допускається застосування відповідних заходів; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову) та співмірності (співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів). Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13.09.1989 рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Таким чином, з наведеного вбачається, що суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані стороною по справі для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, позов слід забезпечити саме у такий спосіб, про який просить позивач, а не якимось менш обмежувальним у правах способом для відповідача, такий спосіб є співмірним обсягу позовних вимог, позивач має легітимну мету забезпечити саме захист своїх прав та інтересів від неправомірних дій відповідача, а не завдати шкоди правам та інтересам відповідача.

Тобто, прийняття такого рішення доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи привести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого (постанова Верховного Суду від 14.05.2021 р. у справі № 320/3957/20): розумності вимог заявника щодо забезпечення позову; обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Повно та всебічно оцінивши аргументи, що покладені в основу заяви про забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Однією з підстав забезпечення позову, яку заявником покладено в основу заяви про забезпечення позову є «очевидні» порушення при прийнятті Наказу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-127/11 від 27.08.2025 «Про визнання КИЇВСЬКОЇ МИТРОПОЛІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій».

Суд зазначає, що ознаки «очевидної» протиправності оскаржуваного наказу та порушення прав заявника, не мають окреслених меж, насамперед йдеться про «якість» зазначених ознак: вони повинні беззаперечно свідчити про протиправність наказу поза обґрунтованим сумнівом.

Вважаючи Наказ Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-127/11 від 27.08.2025 «очевидно» протиправним, заявник надає власну суб`єктивну оцінку Закону №3894-ІХ від 20.08.2024 «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» та власну оцінку щодо «очевидної» протиправності постанови Кабінету Міністрів України від 09.05.2025 №543 «Про затвердження Порядку проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена».

В основну «очевидних» порушень при прийнятті оскаржуваного наказу Н-127/11 від 27.08.2025, заявник покладає посилання щодо прямої суперечності Закону №3894-ІХ від 20.08.2024 «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» та постанови Кабінету Міністрів України від 09.05.2025 №543 «Про затвердження Порядку проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена» статті 35 Конституції України, міжнародним правовим актам, рішенням ЄСПЛ.

Варто зазначити, що жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували зазначений факт, ані до позовної заяви, ані до заяви про забезпечення позову долучено не було.

Більше того, суд зауважує, що, окрім посилання на власне суб`єктивне бачення «протиправності» оскаржуваного наказу, заявником взагалі не наведено жодних аргументів щодо «очевидної» протиправності Наказу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-127/11 від 27.08.2025, який є предметом позову в даній адміністративній справі.

Суд наголошує, що вирішення питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів відповідно до статті 1 Закону України «Про Конституційний Суд України» вирішує виключно Конституційний Суд України.

Натомість, заявником жодних посилань (аргументів), які б беззаперечно свідчили про очевидність протиправності оскаржуваного наказу - наведено не було.

В свою чергу суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення.

Твердження про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №826/16509/18.

Також суд критично оцінює послання заявника те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також спричинить неможливість реального виконання рішення суду та створить труднощі при виконанні у випадку задоволення позову, а також може призвести до катастрофічних наслідків у вигляді заборони діяльності позивача як релігійної організації та діяльності інших релігійних організацій.

Так, ймовірне настання певних негативних наслідків для заявника у спірних правовідносинах, на які останній посилається, ще не є беззаперечним свідченням необхідності вжиття судом заходів забезпечення адміністративного позову, оскільки чинне законодавство передбачає захист порушеного права, в тому числі шляхом оскарження відповідних рішень та дій суб`єкта владних повноважень, чи відшкодування шкоди, заподіяної вчиненими протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, що свідчить про наявність механізмів для відновлення прав заявника, якщо таке буде підтверджено за результатами вирішення спору по суті.

Більше того, як зазначає сам заявник в заяві про забезпечення позову «Позивач попросту змушений буде подавати нові позови для захисту своїх порушених прав», зазначене підтверджує наявність правових механізмів захисту порушених прав та свобод.

Зазначене твердження заявника не суперечить ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до диспозиції якої завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а також жодним чином не перешкоджає заявнику подавати позови для захисту своїх порушених прав, або прав, які останній вважає порушеними.

Суд також враховує правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду у справах 280/9045/24 від 14 січня 2025 року та 280/9044/24 від 20 лютого 2025 року, яка полягає в тому, що для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.

Так, на підтвердження аргументів, викладених в заяві про забезпечення позову, заявником не надано належних та переконливих доказів, які б беззаперечно свідчили про обставини на які останній посилається, як на підстави, які зумовлюють необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

В свою чергу, додані позивачем до позовної заяви копії документів, а також посилання по тексту заяви про забезпечення позову на керівництво у власній діяльності Святим Письмом, православними догмами і канонами, Статутом про управління УПЦ, ухвалами та рішеннями Помісних соборів, Соборів Єпископів УПЦ, Священного Синоду УПЦ, указами Митрополита Київського і всієї України, Предстоятеля УПЦ, чинним законодавством України, жодним чином не підтверджують ймовірне настання певних негативних наслідків для заявника у спірних правовідносинах, на які останній посилається в заяві про забезпечення позову, а лише певним чином обґрунтовують його позицію відповідно до поданої позовної заяви (про визнання протиправним та скасування наказу).

Також, суд враховує, що запропоновані заявником заходи вжиття забезпечення позову в частині: заборонити Державній службі України з етнополітики та свободи совісті надсилати приписи про усунення порушень релігійним організаціям, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою КИЇВСЬКОЇ МИТРОПОЛІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ідентифікаційний код згідно з ), яка визнана афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» (перелік релігійних організацій згідно з Наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-107/11 від 17.07.2025 «Про Перелік релігійних організацій, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою КИЇВСЬКОЇ МИТРОПОЛІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ідентифікаційний код згідно з ), щодо якої винесено припис про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації») та заборонити Державній службі України з етнополітики та свободи совісті надсилати повідомлення про визнання КИЇВСЬКОЇ МИТРОПОЛІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ідентифікаційний код згідно з ) афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України "Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій", до Фонду державного майна України, органів місцевого самоврядування, інших юридичних і фізичних осіб, щодо яких є відомості про надання ними відповідній релігійній організації у користування майна, для дострокового припинення прав користування майном, у тому числі дострокового припинення договорів оренди відповідного майна, укладених з релігійною організацією, скасування (дострокового припинення дії) рішень про надання відповідного майна у користування, не є співмірними із заявленими позивачем вимогами в адміністративній справі №320/45139/25, адже Київською митрополією Української Православної Церкви оскаржуються виключно Наказ Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-127/11 від 27.08.2025.

Більше того, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність ознак протиправності оскаржуваного наказу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті, оскільки встановлення ознак його протиправності є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, що є неприпустимим на цій стадії судового процесу.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у рішенні від 28.03.2018 у справі №800/521/17, в якій зазначено, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Повно та всебічно оцінивши доводи заявника щодо очевидних порушень при прийняті оскаржуваного наказу та аргументи щодо існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам, Київської митрополії Української Православної Церкви, суд приходить до висновку, що такі підстави у заяві про забезпечення позову, та як наслідок, забезпечення позову у спосіб, який пропонує заявник не підтверджені належними та переконливими доказами та фактично є вирішенням спору по суті без судового розгляду, що є неприпустимим.

Тому фактичні обставини справи, в тому числі питання щодо правомірності оскаржуваного наказу підлягають встановленню і доведенню на підставі зібраних у справі доказів та аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, під час вирішення справи по суті.

Таким чином, у ході розгляду заяви про забезпечення позову судом не виявлено існування очевидної небезпеки порушення прав та інтересів заявника до прийняття у відповідній справі судового рішення, або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або необхідності докласти значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь заявника.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 150-154, 156, 248, 256, 294 КАС України, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви Київської митрополії Української Православної Церкви про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Жукова Є.О.