Справа № 600/5677/24-а
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09 вересня 2025 року

справа № 600/5677/24-а

адміністративне провадження № К/990/34606/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу адвоката Ладанівської Наталії Іванівни, яка діє в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ,

на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2025 року (суддя - Маренич І. В.),

та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2025 року (судді: Сапальова Т. В., Шидловський В. Б., Капустинський М. М.),

у справі №600/5677/24-а

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Чернівецькій області

про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,-

УСТАНОВИВ:

Рух справи

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - підприємець, позивач у справі) звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області (далі - контролюючий орган, відповідач у справі), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12 листопада 2024 року:

- №00000/22677/Ж10/24-13-07-04, яким до позивача на підставі пункту 121.1 статті 121 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 2040,00 грн за порушення пункту 85.2 статті 85 ПК України;

- №00000/22676/Ж10/24-13-07-04, яким до позивача на підставі статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано штрафні санкції в сумі 811275,00 грн за порушення пункту 12 статті 3 Закону.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.

15 серпня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвоката Ладанівської Наталії Іванівни, яка діє в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі №600/5677/24-а, провадження за якою відкрито ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2025 року, справа витребувана з суду першої/апеляційної інстанції.

22 серпня 2025 року надійшла електронна справа №600/5677/24-а в системі документообігу суду ДСС, а 27 серпня 2025 року на адресу Верховного Суду надійшла справа в паперовому виді.

Обставини справи

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність із 24 травня 2022 року, номер запису у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 000151617.

Серед видів діяльності платника податків визначено наступні КВЕД: 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний); 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; 47.42 Роздрібна торгівля телекомунікаційним устаткуванням у спеціалізованих магазинах; 47.41 Роздрібна торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням у спеціалізованих магазинах; 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах; 95.11 Ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування; 95.12 Ремонт обладнання зв`язку; 46.51 Оптова торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням; 46.52 Оптова торгівля електронним і телекомунікаційним устаткуванням, деталями до нього; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна

Позивач здійснює господарську діяльність в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 .

Головне управління ДПС у Тернопільській області на підставі наказу від 04 вересня 2024 року №1920-п «Про проведення фактичної перевірки» та направлень на перевірку від 04 вересня 2024 року №3333/07-04 та №3334/07-04 провело фактичну перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює господарську діяльність позивач, за результатами якої складено акт фактичної перевірки від 13 вересня 2024 року № 11995/19/00/0704/НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).

В акті перевірки зафіксовано порушення:

- пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР (далі - Закон № 265/95-ВР);

- пункту 85.2. статті 85 Податкового кодексу України (далі - ПК України);

- частини четвертої статті 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ).

На підставі акта перевірки відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення від 12 листопада 2024 року:

- №00000/22677/Ж10/24-13-07-04, яким до позивача на підставі пункту 121.1 статті 121 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 2040,00 грн за порушення пункту 85.2 статті 85 ПК України;

- №00000/22676/Ж10/24-13-07-04, яким до позивача на підставі статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано штрафні санкції в сумі 811275,00 грн за порушення пункту 12 статті 3 Закону.

Доводи касаційної скарги

Позивач оскаржує судові рішення на підставі пунктів 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, позивач зазначає, що у даній справі суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 січня 2024 року № 420/12275/22.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, застосовуючи норми статті 20 Закону № 265/95-ВР та посилаючись на постанову Верховного Суду від 11 січня 2024 року у справі № 420/12275/22, вирвав із контексту загального правового висновку твердження, проте не врахував, що в цій постанові зазначено, в тому числі, що «саме по собі несвоєчасне надання документів, без наявності претензій до змісту чи форми таких документів, не є підставою для накладення фінансових санкцій».

Крім того, позивач вважає, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 380/6314/24, у якому зазначено: «…стосовно банківських виписок щодо комісійної винагороди, передбаченої Договором комісії, судом апеляційної інстанції зазначено, що вони не були надані, оскільки не вимагались ні ГУ ДПС у м. Києві, ні судом першої інстанції. Такі банківські

виписки не підтверджують і не спростовують ведення чи не ведення позивачем обліку товарів, що знаходяться у місці продажу, а, відтак, не мають правого значення для вирішення спору. У той же час, колегія суддів зазначає, що диспозиція норми статті 20 Закону №265/95-ВР передбачає, що до суб`єкта господарювання застосовується відповідна фінансова санкція за ненадання документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті) та/або здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку».

У справі №600/5677/24-а апеляційний суд виснував, що «…договором комісії та актами приймання-передачі товарів не може підтверджуватися належний облік товарних запасів за місцем їх реалізації, оскільки в договорі комісії не конкретизований асортимент товарів; не подано ревізорам звіту, який складається в довільній формі і має містити реквізити визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (обов`язок комісіонера щодо подання звіту визначено умовами Договору комісії)».

Тобто, за позицією позивача, апеляційний суд надав неправильну оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, помилково прийшов до переконання, що надані документи без банківських виписок та звіту комісіонера не підтверджують належний облік та походження товарів.

Серед іншого, в касаційній скарзі наголошується, що суд апеляційної інстанції під час вирішення питання щодо правомірності призначення перевірки ухвалив оскаржуване судове рішення без урахування правового висновку, викладеного:

- Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі №816/228/17 про те, що: «Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема, фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення».

- Верховним Судом у постанові від 06 травня 2025 року у справі № 460/12099/23 про те, що «Чинне законодавство не деталізує форму та шляхи отримання такої інформації, однак наголошує на тому, що така повинна підтверджувати можливі порушення платником податків діючого законодавства. За вказаною підставою контролюючий орган в наказі має зазначати конкретну інформацію, яка була наявна у контролюючого органу чи отримана ним в установленому порядку та свідчить про порушення платником податків відповідного законодавства».

Щодо наявності підстави для касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України позивач зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо:

1. Застосування статті 20 Закону №265/95-ВР у взаємозв`язку із застосуванням Інструкції про порядок оформлення суб`єктами господарювання операцій при здійсненні комісійної торгівлі непродовольчими товарами, затвердженої наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків України від 08 липня 1997 року № 343 та Правилами комісійної торгівлі непродовольчими товарами, затвердженими наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків України № 37 від 13 березня 1995 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України № 79/615 від 22 березня 1995 року).

У вказаній справі відповідач не заперечував надання на початок перевірки договору комісії від 02 вересня 2024 року № ДА-02-09-24-БО, акта приймання-передачі товарів від 02 вересня 2024 року до договору комісії від 02 вересня 2024 року № ДА-02-09-24-БО, Форми ведення обліку товарних запасів, копії договорів про спільну діяльність та копії договору суборенди. Однак, контролюючий орган не взяв їх до уваги, оскільки зазначив, що правовідносини регулюються Інструкцією про порядок оформлення суб`єктами господарювання операцій при здійсненні комісійної торгівлі непродовольчими товарами та Правилами комісійної торгівлі непродовольчими товарами.

Стороною позивача в судах попередніх інстанцій зверталася увага, що основним актом, що регулює порядок укладення і виконання договору комісії є Цивільний кодекс України. В свою чергу слід враховувати, що усі договори комісії позивач укладав і виконував відповідно до норм ЦК України, а відтак, застосування його положень у діяльності ФОП є законним і обґрунтованим.

Скаржник звертає увагу, що Інструкція та Наказ, на які покликається представник відповідача прийняті у 1995 року, ще за дії ЦК УРСР. Таким чином, на думку позивача, основним актом, що регулює порядок укладення і виконання договору комісії є ЦК України.

2. Застосування пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР у взаємозв`язку із застосуванням Інструкції про порядок оформлення суб`єктами господарювання операцій при здійсненні комісійної торгівлі непродовольчими товарами та Правилами комісійної торгівлі непродовольчими товарами.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що позивач до перевірки не надав квитанції (другі примірники - комітентська картка), які виписуються на товар, прийнятий на комісію, а також на товарах, які виставлені для продажу в торговому залі магазину, не встановлено товарні ярлики та цінники. Отже, перевіркою встановлено, що в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» відсутні ознаки комісійної торгівлі товарами.

Тобто, контролюючий орган встановив порушення пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР, оскільки платник податків не надав комітентську картку та квитанції (другі примірники) на товар, однак які під час перевірки не вимагалися.

3. Застосування пункту 121.1 статті 121 ПК України в частині накладення на платника податків штрафу в подвійному розмірі 2040 грн при відсутності в матеріалах справи підтвердження про застосування штрафу у розмірі, який передбачено за повторне вчинення такого ж порушення протягом року.

В касаційній скарзі наголошено, що відповідач не надав доказів, які б беззаперечно спростовували зафіксовані в первинних документах господарські операції щодо отримання позивачем товару, який реалізовувався ним у магазині.

Водночас, податковий орган, ігноруючи надані позивачем документи та стверджуючи про неподання ним первинних документів щодо отримання (надходження) товару не вказав у акті перевірки, які ж саме конкретні первинні документи позивачу належало надати. Також не зазначив контролюючий орган в акті перевірки жодних причин неврахування наданих позивачем документів як первинних.

Доводи податкового органу фактично ґрунтуються на аналізі реальності здійснення господарської операції за Договором комісії, яка, може бути перевірена контролюючим органом під час проведення відповідної перевірки платника податків. Разом з тим, за обставинами справи предметом фактичної перевірки є дотримання платником податків (позивачем) норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Отже, реальність виконання умов договору комісії не є предметом розгляду у цій справі, а тому ненадання документів на підтвердження походження товарів та встановлення його реального власника не спростовує факт належного їх обліку.

Скаржник просить касаційну скаргу задовольнити, постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2025 року та рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12 листопада 2024 року №00000/22677/Ж10/24-13-07-04 та №00000/22676/Ж10/24-13-07-04.

26 серпня 2025 року податковий орган надав суду відзив на касаційну скаргу позивача, в якому, вважаючи доводи касаційної скарги безпідставними, просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Правове регулювання та висновки Верховного Суду

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо підстав призначення фактичної перевірки

Відповідно до пункту 61.1 статті 61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до підпункту 62.1.3 пункту 62.1. статті 62 ПК України податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Пунктом 75.1 ст.75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється з місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства що укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Порядок проведення фактичних перевірок контролюючими органами передбачений статтею 80 ПК України.

Відповідно до пункту 80.1 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Згідно з пунктом 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.

Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична) підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, як проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки. У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Суди попередніх інстанцій установили, що підставою для проведення перевірки відповідно до наказу від 04 вересня 2024 року №1920-п «Про проведення фактичної перевірки» є підпункти 80.2.2 та 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Відповідно до підпунктів 80.2.2 та 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки :

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Перевіряючи питання наявності обґрунтованої підстави для проведення перевірки на підставі підпунктів 80.2.2, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України, суди попередніх інстанцій установили, що інформацією, у зв`язку з якою прийнято наказ від 04 вересня 2024 року № 1920-п, є наявні в податкового органу відомості, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платником податків розрахункових операцій, дотриманням роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.

Так, інформацією, у зв`язку з якою прийнято наказ про проведення фактичної перевірки, стала підготовлена доповідна записка заступника начальника управління - начальника відділу фактичних перевірок від 31 травня 2024 року №19-00-07-04-11, у якій зазначено, що «…в ході проведення аналізу наявної інформації в базах даних ДПС, з відкритих джерел та проведених обстежень встановлено СГД які мають ризики в частині проведення розрахунків через РРО/ПРРО та/або реєстрації трудових договорів з найманими працівниками. У зв`язку з наведеним пропонуємо провести фактичні перевірки зазначених суб`єктів господарювання. Перелік згідно додатку.».

Відповідно до витягу з Додатку до доповідної №19-00-07-04-11 від 31 травня 2024 року: «код СГ - НОМЕР_1, назва СГ - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , назва ГО - Магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», адреса ГО - АДРЕСА_1 …».

Оцінивши наказ про проведення перевірки з урахуванням наявної в матеріалах справи доповідної записки, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність як правових (посилання на підпункт 80.2.2 та 80.2.7 ПК України), так і фактичних підстав для призначення перевірки. Суди констатували, що обсяг зазначеної у наказі інформації у повному обсязі відповідає вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України.

Наведене вище зумовило висновок судів попередніх інстанцій про безпідставність доводів представника позивача про протиправність наказу.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій. При вирішенні питання наявності підстав для проведення фактичної перевірки позивача суди врахували правові позиції Верховного Суду, висловлені, зокрема, у постановах від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18, від 06 лютого 2025 року у справі №120/11036/23 тощо.

Висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо наявності правових та фактичних підстав для проведення фактичної перевірки не спростовані доводами касаційної скарги.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 12 листопада 2024 року №00000/22676/Ж10/24-13-07-04, яким до позивача на підставі статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано штрафні санкції в сумі 811275,00 грн за порушення пункту 12 статті 3 Закону, Суд зазначає наступне.

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі визначає Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР від 06 липня 1995 року (далі - Закон №265/95-ВР).

Розділ ІІ Закону №265/95-ВР врегульовує питання порядку проведення розрахунків суб`єктами господарювання. У статті 3, яка міститься у зазначеному розділі, перелічено низку обов`язків, які висуваються законодавцем до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.

Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які провадять діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).

Відповідно до статті 2 Закону №265/95-ВР термін «технічно складні побутові товари, що підлягають гарантійному ремонту» для цілей цього Закону вживається у значенні, наведеному в Законі України «Про захист прав споживачів». Перелік груп технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, в цілях застосування реєстраторів розрахункових операцій встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку груп технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, в цілях застосування реєстраторів розрахункових операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2017 року №231, смартфони та мобільні телефони (код згідно з УКТЗЕД ) віднесені до технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, в цілях застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Відповідальність за порушення вимог Закону №265/95-ВР унормована приписами розділу V цього Закону.

Згідно з статтею 20 Закону № 265/95-ВР до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).

Суди попередніх інстанцій за результатом аналізу наведених норм обґрунтовано зазначили, що суб`єкт господарювання несе відповідальність за (окремо або в сукупності):

1) здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку;

2) ненадання під час перевірки документів, які підтверджують саме облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Податкового кодексу України, Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375, розроблено Порядок ведення обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, який затверджений Наказом Міністерства фінансів України 03 вересня 2021 року №496, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 листопада 2021 року за № 1411/37033 (далі - Порядок №496).

Цей Порядок визначає правила ведення обліку товарних запасів та поширюється на фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку (далі - ФОП), які відповідно до Закону зобов`язані вести облік товарних запасів та здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку, та осіб, які фактично здійснюють продаж товарів (надання послуг) та/або розрахункові операції в місці продажу (господарському об`єкті) такого ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу І Порядку №496 у цьому Порядку терміни вживаються в таких значеннях:

- документи, які підтверджують облік та походження товарів - Форма ведення обліку товарних запасів, визначена додатком до цього Порядку (далі - Форма обліку), та первинні документи;

- первинні документи - опис залишку товарів на початок обліку, накладні, транспортні документи, митні декларації, акти закупки, фіскальні чеки, товарні чеки, інші документи, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару (найменування суб`єкта господарювання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) або код згідно з ЄДРПОУ суб`єкта господарювання, серія та номер паспорта / номер ID картки для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття РНОКПП та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку в паспорті), дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару.

Опис залишку товарів на початок обліку складається в довільній формі та має містити інформацію про: найменування товарів, наявних у такої ФОП на дату набуття ним обов`язку щодо ведення обліку товарних запасів, кількості таких товарів (із зазначенням одиниці виміру) та їх вартості, самостійно визначеної ФОП.

Згідно з пунктами 1 та 2 розділу ІІ Порядку №496 облік товарних запасів здійснюється ФОП шляхом постійного внесення до Форми обліку інформації про надходження та вибуття товарів на підставі первинних документів, які є невід`ємною частиною такого обліку.

Первинні документи, на підставі яких внесено записи до Форми обліку, є обов`язковими додатками до такої форми. Внесення даних до Форми обліку щодо надходження товарів на підставі первинних документів здійснюється до початку їх реалізації.

Форма обліку ведеться за вибором ФОП у паперовій або в електронній формі.

Форма обліку має містити зазначені в довільному порядку дані ФОП: прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки ФОП або серія та номер паспорта / номер ID картки для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття РНОКПП та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку в паспорті, податкова адреса, назва та адреса місця продажу (господарського об`єкта) або місця зберігання, в межах якого ведеться облік. Для паперової форми обліку зазначені дані мають міститися на титульному аркуші.

Записи у Формі обліку ведуться в хронологічному порядку надходження або вибуття товарів (п.4 розділу ІІ Порядку № 496).

Так, облік товарних запасів здійснюється ФОП шляхом постійного внесення до Форми обліку інформації про надходження та вибуття товарів на підставі первинних документів, які є невід`ємною частиною такого обліку (пункт 1 Розділу ІІ Порядку № 496).

Відповідно до пункту 9 розділу ІІ Порядку № 496, заборонено продаж товарів, на які у місцях продажу таких товарів (господарських об`єктах) відсутні: 1) первинні документи, записи про які внесено до Форми обліку; 2) відповідні записи у Формі обліку про наявні первинні документи; 3) первинні документи і записи у Формі обліку про такі первинні документи.

Разом з тим, пунктом 11 Розділу ІІ Порядку № 496 передбачено, що форма обліку, первинні документи, які підтверджують облік та походження товарів, надаються посадовій особі контролюючого органу на її вимогу під час проведення перевірки. У разі якщо оригінали первинних документів відсутні у місці продажу, посадовій особі контролюючого органу можуть бути надані копії таких первинних документів з подальшим пред`явленням їх оригіналів до закінчення перевірки (за потреби).

Такі документи надаються особисто ФОП або особою, яка фактично здійснює продаж товарів (надання послуг) та/або розрахункові операції в місці продажу (господарському об`єкті) такої ФОП. Форма обліку в електронній формі на вимогу посадових осіб контролюючого органу має бути візуалізована у форматі, який дозволяє такій особі здійснити його перегляд та/або копіювання.

Досліджуючи правопорушення, за яке до позивача застосовано штраф податковим повідомленням-рішенням від 12 листопада 2024 року №00000/22676/Ж10/24-13-07-04, суди попередніх інстанцій установили наступне.

02 вересня 2024 року між ФОП ОСОБА_2 (комітент) та ФОП ОСОБА_1 (комісіонер) укладено Договір комісії №ДА-02-09-24-БО, пунктом 1.2 якого визначено, що конкретні умови договору щодо ціни, кількості, якості та асортименту продукції, а також інші умови та вказівки комітента наведено у Актах приймання-передачі до цього договору (а. с. 61-62).

Так, відповідно до акта приймання-передачі товарів до договору комісії №ДА-02-09-24-БО від 02 вересня 2024 року, складеного 02 вересня 2024 року комітент передав комісіонеру товари згідно з переліком в загальній кількості 820 шт. на загальну суму 811275,00 грн (а. с. 66-70).

Відомість про результати перевірки щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей) складено відповідачем за цінами згідно акта приймання-передачі товарів від 02 вересня 2024 року до Договору комісії №ДА-02-09-24-БО від 02 вересня 2024 року, який був наданий під час перевірки.

Оцінюючи надані позивачем під час перевірки контролюючому органу та під час розгляду справи суду документи, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Договором комісії та актами приймання-передачі товарів не може підтверджуватися належний облік товарних запасів за місцем їх реалізації, оскільки в договорі комісії не конкретизований асортимент товарів; не подано ревізорам звіту, який складається в довільній формі і має містити реквізити визначені Законом «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (обов`язок комісіонера щодо подання звіту визначено умовами Договору комісії).

Колегія суддів Верховного Суду визнає такі висновки судів попередніх інстанцій необґрунтованими, оскільки суди не врахували доводи позивача у справі про те, що на час початку перевірки (04 вересня 2024 року) та на день її закінчення (13 вересня 2024 року) ФОП ОСОБА_1 не міг надати такий звіт з огляду на те, що за умовами пункту 2.1 договору комісії № ДА-02-09-24-БО від 02 вересня 2024 року комісіонер зобов`язаний раз на місяць, до 10 числа місяця, наступного за звітним періодом, надавати комітентові Звіт комісіонера за Договором.

Отже, колегія суддів Верховного Суду, зважаючи на дату укладення договору комісії, дату передання товарно-матеріальних цінностей та період проведення перевірки, визнає безпідставними висновки судів щодо обов`язку суб`єкта господарювання надати на вимогу контролюючого органу «Звіт комісіонера».

Суди попередніх інстанцій, приймаючи позицію контролюючого органу, також зазначили, що форма ведення обліку товарних запасів містить інформацію щодо надходження 02 вересня 2024 року товару на суму 811275,00 грн, та не містить інформації щодо вибуття товару, що зумовило висновок про те, що цією формою ведення обліку товарних запасів не підтверджено належний облік товарів, що знаходилися у місці продажу (господарському об`єкті) на час проведення перевірки.

Колегія суддів Верховного Суду визнає, що така позиція судів попередніх інстанцій також є непереконливою, з огляду на дату отримання позивачем товару (02 вересня 2024 року) та дату початку перевірки (04 вересня 2024 року), а також відсутність встановлених контролюючим органом під час перевірки фактів того, що товар (окремі товарні позиції) був реалізований суб`єктом господарювання.

Повертаючись до складу правопорушення, за яке до позивача застосовано штрафні санкції на підставі статті 20 Закону № 265/95-ВР, колегія суддів Верховного Суду акцентує на тому, що диспозиція норми статті 20 Закону передбачає, що до суб`єкта господарювання застосовується відповідна фінансова санкція за:

- здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку, тобто має бути встановлений факт реалізації товару, який не облікований; та/або

- ненадання під час перевірки документів, які підтверджують саме облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях акцентують на тому, що саме ненадання на початок проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться в місці продажу (господарському об`єкті) є підставою для застосування штрафної санкції на підставі статті 20 Закону №265/95-ВР. При цьому, в розрахунку штрафних (фінансових) санкцій (а. с. 23 зв. б.) податковий орган визначає порушення Закону №265/95-ВР - п.12 ст.3 - не забезпечено ведення у порядку, встановленому законодавством, обліку товарних запасів за місцем їх реалізації в загальній сумі 811 275 грн, а відповідальність - ст.20 - у разі здійснення реалізації товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання - в сумі необлікованих товарів, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази (акт перевірки, податкові повідомлення-рішення і розрахунки до них) на предмет наявності в діяльності позивача складу правопорушення, визначеного нормами Закону №265/95-ВР, і за яке саме діяння контролюючий орган застосував санкцію статті 20 цього Закону.

Щодо застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин Інструкції про порядок оформлення суб`єктами господарювання операцій при здійсненні комісійної торгівлі непродовольчими товарами, затвердженої наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків України від 08 липня 1997 року № 343 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України за № 324/2128 від 19 серпня 1995 року) та Правил комісійної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків України № 37 від 13 березня 1995 року (зареєстрований в Міністерстві юстиції України за № 79/615 від 22 березня 1995 року), колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

Зазначені нормативно-правові акти затверджені наказами Міністерства зовнішніх економічних зв`язків України (на час їх затвердження - центральний орган виконавчої влади України), які зареєстровані в Міністерстві юстиції України, та є чинними.

При цьому, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що Інструкція № 343 регламентує порядок оформлення операцій суб`єктами господарювання, які здійснюють комісійну торгівлю непродовольчими товарами, а Правила № 37 регламентують порядок комісійної торгівлі непродовольчими товарами і поширюються на відносини, що виникають між суб`єктами господарювання будь-якої організаційно-правової форми та форми власності (комісіонер), які укладають з фізичними особами (комітент) договори комісії та здійснюють продаж прийнятих від них нових та вживаних товарів, і споживачами.

Тобто, зазначені нормативно-правові акти, порушення яких встановив контролюючий орган і застосував при вирішенні спору суд апеляційної інстанції, не регламентують порядок ведення обліку товарних запасів фізичними особами - підприємцями, в той час як санкція статті 20 Закону №265/95-ВР встановлена саме за порушення обліку товарів.

Слід звернути увагу й на те, що позивач під час розгляду справи наголошував на тому, що під час перевірки контролюючий орган не вимагав комітентську картку, квитанції (другі примірники) на товар тощо, однак такі доводи проігноровані судами попередніх інстанцій.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 12 листопада 2024 року №00000/22677/Ж10/24-13-07-04, яким до позивача на підставі пункту 121.1 статті 121 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 2040,00 грн за порушення пункту 85.2 статті 85 ПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 85.2. статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

При проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки (пункт 85.4 статті 85 ПК України).

У разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис (пункт 85.6 статті 85 ПК України).

За змістом пункту 121.1. статті 121 ПК України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.

Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке саме порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 2040 гривень.

Суди попередніх інстанцій установили, що Головне управління ДПС у Тернопільській області сформувало запит до позивача про надання документів, зокрема: банківські виписки по розрахункових рахунках за період з 15 серпня 2024 року по дату перевірки або звіти банківського терміналу через який проводились безготівкові розрахунки в даному магазині за аналогічний період; договір оренди (суборенди) приміщення, супровідні документи на отриманий товар та який знаходиться в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1»; форма ведення обліку товарних запасів; трудові угоди з працівниками магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1». Термін надання до 11:30 год. 06 вересня 2024 року (зв. а. с. 56).

Суди зазначили, що витребувані контролюючим органом документи позивач не надав, що підтверджується актом, який засвідчує факт ненадання у визначений запит терміни (надання не в повному обсязі, відмови від надання) платником податків документів для перевірки. Так, вказаним актом зазначено, що позивач не пред`явив до перевірки визначені запитом документи, а саме: банківські виписки по розрахункових рахунках за період з 15 серпня 2024 року по дату перевірки або звіти банківського терміналу через який проводились безготівкові розрахунки, супровідні документи на отриманий товар та який знаходиться в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1»; трудові угоди з працівниками магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» (а. с. 56).

Суди попередніх інстанцій погодились з висновками контролюючого органу про порушення позивачем пункту 85.2 статті 85 ПК України та визнали правомірним застосування штрафних санкцій за статтею 121 ПК України.

Колегія суддів Верховного Суду вважає такий висновок судів попередніх інстанцій передчасним, оскільки поза увагою залишилось те, що контролюючий орган застосував до позивача штраф у розмірі, який передбачено за повторне вчинення такого ж порушення протягом року. При цьому, контролюючий орган не зазначив, а суди попередніх інстанцій не установили, яким рішенням до позивача вже було застосовано штраф згідно з статтею 121 ПК України протягом року (не подано належних та допустимих доказів).

Суди мають також перевірити чи відповідають предмету фактичної перевірки запитувані контролюючим органом документи.

Під час розгляду справи позивач покликався на наведені вище порушення при застосуванні штрафу, проте суди не надали цим доводам належної правової оцінки, чим порушили норми процесуального права.

Одне із призначень обґрунтованого судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль за здійсненням правосуддя.

Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду. Тож залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.

Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, тобто відповідність доказу об`єктивній дійсності є його безсумнівність, яка обумовлена зібраними матеріалами справи; достатніми, що відображається в наявності такої системи належних, допустимих, достовірних доказів, які отримані в результаті всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин, пов`язаних з предметом справи та всієї сукупності зібраних у ній доказів і яка достовірно встановлює всі обставини справи; належними, тобто властивість доказу, яка характеризує зв`язок відомостей і які становлять його зміст з обставинами, які підлягають доказуванню; допустимими, тобто відповідними процесуальній формі їх одержання, єдиною загальною вимогою недопустимості доказів є виявлення порушень закону при їх збиранні.

При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Результат такого дослідження має бути відображений у мотивувальній частині судового рішення відповідно до положень частини четвертої статті 246 КАС України.

У межах цієї справи суди першої та апеляційної інстанцій не дотримались обов`язку із безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та надання правової оцінки усім доводам учасників справи, застосувавши формальний підхід до її вирішення та порушивши правила офіційного з`ясування обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Частиною четвертою зазначеної статті встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що порушення норм процесуального права допустили обидві судові інстанції, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з урахуванням предмета доказування у цій справі, з перевіркою їх належними та допустимими доказами, надати належну правову оцінку кожному доказу окремо та у їх сукупності.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Ладанівської Наталії Іванівни, яка діє в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2025 року скасувати, а справу №600/5677/24-а направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді: Л. І. Бившева

В. В. Хохуляк