Справа № 420/36632/24
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/36632/24

Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,

повний текст судового рішення

складено 08.01.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 вересня 2021 року до 28 жовтня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

26.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2021 до 28.10.2024;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2021 до 28.10.2024 в сумі 102973,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 21.03.2019 до 01.08.2021. Відповідно до наказу від 01.08.2021 №462-ос позивача було звільнено з військової служби з 01.08.2021, але, не зважаючи на виключення зі списків особового складу військова частина НОМЕР_1 не виплатила позивачу усі суми, що належали йому на час звільнення, що змусило позивача неодноразово звертатись до суду за захистом своїх прав (справи №200/4610/22, №420/15328/23, №420/18233/21, №200/1617/23, №№420/15324/23). Позивач вказував, що остаточний розрахунок був проведений з ним 29.10.2024, а тому відповідач затримав розрахунок при звільненні на 11484 дні (з 02.08.2021 до 28.10.2024), але середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період не сплатив.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.01.2025, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, задоволений позов ОСОБА_1 наступним чином:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2021 по 19.01.2023 включно у розмірі 110956,45 грн.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2021 по 19.01.2023 включно у розмірі 110956,45 грн..

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, оскільки в день звільнення позивача з військової служби з ним був проведений розрахунок та виплачена неоспорювана сума, в той час як визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку не є співмірною із розміром простроченої заборгованості роботодавця; не враховані і інші обставини справи,, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Не був на думку апелянта протиправно врахований і той факт, що апелянт з 24.02.2022 залучений до виконання першочергових завдань з відбиття вторгнення та нападу на територію України збройних сил російської федерації, а також виконання заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного стану. Звертає апелянт і на те, що в межах іншої адміністративної справи №420/15328/23 вже був вирішений спір щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні але за період з 02.08.2021 по 02.02.2022 шість місяців, а тому, з урахуванням зазначеного, апелянт вже поніс відповідальність за затримку остаточного розрахунку при звільненні в рамках встановлених статтею 117 КЗпП України шестимісячних обмежень. На вказану обставину суд першої інстанції не звернув уваги, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшов до наступного.

Суд встановив, що позивач з 22.03.2019 до 01.08.2021 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та, відповідно до наказу від 01.08.2021 року №462-ос, позивача з 01.08.2021 було виключено зі списків особового складу, та знято із усіх видів забезпечення, що не оспорюються учасниками справи та підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2024 №5659.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року у справі №200/4610/22 (ЄДРСР №109717466), яке набрало законної сили 22.04.2023, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 :

- здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30.01.2020 по 31.12.2020 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2021 по 01.08.2021, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 - 2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

03.06.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року у справі №200/4610/22 позивачу було виплачене перераховане грошове забезпечення в у сумі 88946,81 грн (платіжна інструкція №3854 від 02.06.2023).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №420/15328/23 (ЄДРСР №113632658), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2024 (ЄДРСР №116709534), був частково задоволений позов ОСОБА_1 , та, окрім іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2021 року по 02.02.2022 року включно в сумі 84794,56 грн, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100, та відмовлено у задоволенні позовних вимог про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.02.2022 до 02.06.2023.

22.03.2024 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №420/15328/23 виконане військовою частиною НОМЕР_3 , що підтверджено платіжною інструкцією №1570 від 21.03.2024 на суму 68259,62 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.01.2024 у справі №200/1617/23 (ЄДРСР №116179200), залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2024 (ЄДРСР №120726454), частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 та, окрім іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 :

- нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року у сумі 64222 (шістдесят чотири тисячі двісті двадцять дві) гривні 88 копійок;

- нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю (щомісячну фіксовану індексацію) за період з 01 березня 2018 року по 20 березня 2019 року включно в розмірі 56072,06 грн, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

29.10.2024 військовою частиною НОМЕР_3 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.01.2024 у справі №200/1617/23 була виплачена індексація, що підтверджено платіжними інструкціями №7432 від 27.10.2024 на суму 118490,52 грн, №7424 від 27.10.2024 на суму 123993,58 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №420/15324/23 (ЄДРСР №113632657), яке набрало законної сили 23.10.2023, задоволений позов ОСОБА_1 та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію сум податків з доходів фізичних осіб у сумі 19888,73 грн.

16.11.2023 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №420/15324/23 Військова частина НОМЕР_3 виплатила ОСОБА_1 грошову компенсацію сум податків з доходів фізичних осіб у сумі 19888,73 грн, що підтверджено банківською випискою по картковому рахунку позивача від 17.11.2023.

Таким чином, матеріалами електронної справи підтверджено, що позивач був звільнений з військової служби з Військової частини НОМЕР_3 з 01.08.2022, але розрахунки з позивачем, в тому числі на виконання судових рішень, були проведені:

- 03.06.2023 на суму 88946,81 грн на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року у справі №200/4610/22;

- 16.11.2023 на суму 19888,73 грн на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №420/15324/23;

- 22.03.2024 на суму 68259,62 грн на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №420/15328/23;

- 29.10.2024 на суми 118490,52 грн та 123993,58 грн на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.01.2024 у справі №200/1617/23.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги. суд першої інстанції виходив з того, що факт протиправної бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем. Оскільки період затримки розрахунку при звільнені становить з 01.08.2021 до 29.10.2024, суд першої інстанції поділив вказаний період на дві частини: з 01.08.2021 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом України №2352-ІХ), з 19.07.2022 до 29.10.2024 (після набрання чинності Законом України №2352-ІХ, яким встановлені обмеження у шість місяців щодо строку за який може бути виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні).

Стосовно періоду з 02.08.2021 до 18.07.2022 (350 календарних днів), враховуючи постанову ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, в частині можливості зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, в залежності від розміру недоплаченої суми, та оскільки позивачу на день звільнення мало б бути виплачено 566148,20 грн, але було виплачено тільки 234717,29 грн, недоплачене грошове забезпечення становить 331430,91 грн (58,54% від загальної суми), а середньоденне грошове забезпечення становить 460,84 грн., суд першої інстанції, дійшов висновку, що на користь позивача має бути стягнуто 94421,51 грн., що становить 58,54 % суми виплати, яка мала бути нарахована на день виключення зі списків особового складу, а саме 02.08.2021.

Стосовно періоду з 19.07.2022 по 29.10.2024, суд першої інстанції виходив з приписів статті 117 КЗпП України, в редакції Закону від 01.07.2022 №2352-ІХ, за якими виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців, у зв`язку із чим зарахував період затримки з 19.07.2022 по 19.01.2023, що становить 184 календарних дня, та, враховуючи середньоденне грошове забезпечення становить 460,84 грн, обрахував розмір компенсації в сумі 84794,56 грн, врахувавши при цьому висновки ВС викладені у постанові від 14.11.2024 у справі №420/6591/23.

Обраховуючи загальну суму середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції врахував, що така сума становить 179216,07 грн, але врахував при цьому той факт, що відповідач, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №420/15328/23, вже сплатив 68259,62 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2021 по 02.02.2022, а тому дійшов висновку, що на користь позивача має бути стягнуто середній заробіток всього за період з 02.08.2021 по 19.01.2023 у загальній сумі 110 956,45 грн.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідаючи на питання, які порушені в апеляційній скарзі, у зіставленні з нормативно-правовим регулюванням цих відносин, апеляційний суд виходить з того, що наведений вище зміст нової редакції статті 117 КЗпП діє з 19.07.2022 на підставі Закону №2352-ІХ, а том у для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з роботодавця за невиконання ним приписів частини другої статті 116 Кодексу законів про працю України, необхідно установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з непроведенням повного розрахунку при звільненні.

Частиною першою статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 58 Конституції України закріплює один із ключових принципів права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У Рішенні від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Подібних висновків щодо тлумачення змісту положень статті 58 Конституції України Конституційний Суд України дійшов у Рішеннях від 13.05.1997 №1-зп, від 09.02.1999 №1-рп/99, від 05.04.2001 №3-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012, відповідно до яких закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз вищенаведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом №2352-IX - 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону №3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону №3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону №2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону №3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції №3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону №2352-IX).

Аналогічний підхід при вирішенні подібних правовідносин застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 04.09.2024 у справі №359/1316/22.

Колегія суддів звертає увагу, що правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

У постанові від 01.05.2024 у справі №140/16184/23 Верховний Суд зазначив, що, незважаючи на визначення приписами статті 117 Кодексу законів про працю України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником у строк, встановлений приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, яким переважно є день звільнення.

Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 Кодексу законів про працю України у цій справі, є 01.08.2021 - дата звільнення позивача.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Однак період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отож спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 02.08.2021 до 27.10.2024, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Період з 02.08.2021 до 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Проте період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

У зв`язку з набранням чинності Законом №2352-IX, яким статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 №3248-IV втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, на статтю 117 Кодексу законів про працю України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 є неможливим.

Наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 №3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду, визначивши критерії, за яких суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, виходила з того, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Також під час розгляду справи №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду враховувала, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне в повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Загалом аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 №3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.

Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону №2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону №2352-IX, не є можливим.

З огляду на наведе, повертаючись до обставин цієї справи, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин, які виникли за редакції статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 №3248-IV та тривали після змін, внесених Законом №2352-IX, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Водночас, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Таким чином, до періоду затримки розрахунку при звільненні з 02.08.2021 до 18.07.2022 (351 календарний день), як правильно зазначив в суд першої інстанції, доцільно застосувати критерії зменшення розміру середнього заробітку.

Як встановив суд першої інстанції та не заперечується учасниками справи, позивачу на день звільнення було виплачено 234717,29 грн, додатково, на виконання судових рішень у справах №200/4610/22, №200/1617/23, було виплачено 03.06.2023 88946,81 грн, 27.10.2024 118490,52 грн та 123993,58 грн, - всього 331430,91 грн, що становить 58,54% від загальної суми, яка мала бути виплачена позивачу на день звільнення.

Згідно з довідкою про доходи позивача, середньоденна заробітна плата позивача, яка визначена у відповідності до п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995, становить 460,84 грн (14119,10 грн. (заробітна плата за червень 2021 року) + 13992,30 грн. (заробітна плата за липень 2021 року) = 28111,40 грн./61 (кількість робочих днів червень липень 2021 року).

Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні за період з 02.08.2021 до 18.07.2022 становить 94691,28 грн (351 к.дн. * 460,84 грн) * 58,54%).

Середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 до 29.10.2024, обмежений шістьма місяцями, що дорівнює 182 календарним дням, та становить 83872,88 грн (182 к.дн. 8460,84 грн).

Отже, загальна сума середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні становить 178564,16 грн (94691,28 грн + 83872,88 грн).

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 у справі №420/15328/23, яке набрало законної сили 01.02.2024, на користь позивача вже був стягнути середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні за період з 02.08.2021 по 02.02.2022 включно в сумі 84794,56 грн.

Таким чином, обрахована загальна сума середнього заробітку у справі яка переглядається апеляційним судом, має бути зменшення на суму 84794,56 грн, яка була стягнута за рішенням у справі №420/15328/23, а не на суму 68259,62 грн, як зазначив суд першої інстанції.

Враховуючи вище викладене, загальна сума середнього заробітку, яку апелянт мав нарахувати та сплатити позивачеві, становить 93769,60 грн (178564,16 - 84794,56), а не 110956,45 грн, як помилково визначив суд першої інстанції.

Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, але з помилками обрахував суму середнього заробітку, внаслідок чого, відповідно до п.3 ч.1 та ч.4 ст.317 КАС України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення зміні в резолютивній частині, шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини в іншій редакції.

Керуючись ст.ст.242, 257, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 КАС України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини в такій редакції:

«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2021 по 29.10.2024 в сумі 93769,60 грн (дев`яносто три тисячі сімсот шістдесят дев`ять гривень 60 коп.).».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька