Справа № 120/9771/24
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 вересня 2025 р. Справа № 120/9771/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комара П.А., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до: головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області, головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про: визнання протиправним та скасування рішення зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області, головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області №41 від 12.06.2024 позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю спеціального стажу роботи на посадах, які дають право на пенсію за вислугою років станом на 11.10.2017. До спеціального стажу не зараховано період роботи у 1994, 1996-2000 роках.

На переконання позивачки, відповідачем невірно розраховано її спеціальний стаж, а тому протиправно відмовлено у призначенні пенсії.

Представник ГУ ПФУ в Миколаївській області подала до суду відзив на позовну заяву у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що спеціальний стаж роботи на посадах, що дає право а пенсію за вислугою років, станом на 11.10.2017, становить 20 років 0 місяців 09 днів, що є недостатнім для призначення відповідного виду пенсійного забезпечення. Відтак, у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років. В трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 від 01.06.1989 наявні записи про призначення на посаду вихователя ясел колгоспу ім. Леніна з 01.06.1989, про звільнення з роботи у зв`язку із декретною відпусткою з 05.07.1993, про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку з 16.11.1998, які містять дописи підстав внесення записів.

В довідці від 20.03.2024 №23, виданої на підставі особового рахунку книг обліку по оплаті праці за 1989 - 2001 роки, не зазначено інформацію щодо причин відсутності даних про роботу та нараховану заробітну плату протягом 1994, 1996 - 2000 років, в тому числі щодо знаходження/ не заходження у відпустках по догляду за дітьми до досягнення ними 3-річного віку, 6 - річного віку.

Також не враховано дані архівної довідки від 07.03.2024 №01-23/84 про прийняття на роботу, оскільки в первинних документах зазначено скорочене ім`я та по-батькові особи " ОСОБА_2 ". В довідці також зазначено про відсутність інформації про звільнення з посади з 05.07.1993 та про відсутність даних щодо надання відпустки по догляду за дитиною, відпустки без збереження заробітної плати.

Враховуючи зазначене, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для зарахування спірних періодів роботи позивача до її спеціального стажу.

Представник ГУ ПФУ у Вінницькій області подав відзив на позовну заяву у якму просить відмовити у задоволенні позову з його безпідставності.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 04.06.2024 у віці 555 років звернулася до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 ЗУ "Про пенсійне забезпечення".

Заяву позивачку за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та рішенням від 12.06.2024 за №41 відмовлено у призначенні пенсії з посилання на відсутність спеціального стажу на посадах, які дають право на пенсію за вислугою років станом на 11.10.2017. Зазначено, що:

- в трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 від 01.06.1989 наявні записи про призначення на посаду вихователя ясел колгоспу ім. Леніна з 01.06.1989, про звільнення з роботи у зв`язку із декретною відпусткою з 05.07.1993, про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку з 16.11.1998, які містять дописи підстав внесення записів;

- в довідці від 20.03.2024 №23, виданої на підставі особового рахунку книг обліку по оплаті праці за 1989 - 2001 роки, не зазначено інформацію щодо причин відсутності даних про роботу та нараховану заробітну плату протягом 1994, 1996 - 2000 років, в тому числі щодо знаходження/ не заходження у відпустках по догляду за дітьми до досягнення ними 3-річного віку, 6 - річного віку;

- не враховано дані архівної довідки від 07.03.2024 №01-23/84 про прийняття на роботу, оскільки в первинних документах зазначено скорочене ім`я та по-батькові особи " ОСОБА_2 ". В довідці також зазначено про відсутність інформації про звільнення з посади з 05.07.1993 та про відсутність даних щодо надання відпустки по догляду за дитиною, відпустки без збереження заробітної плати.

Позивачка не погоджуючись з рішення про відмову у призначенні пенсії, вернулася до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 2 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно положень статті 51 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положеннями статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Проте, Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набув чинності з 01.04.2015 пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У подальшому, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 також було внесено зміни, відповідно до яких пункт «е» вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України, приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Враховуючи викладене, з 04.06.2019 при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.

Отже, з 04.06.2019 при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

ГУ ПФУ в Миколаївській області, відмовляючи у призначенні позивачу пенсії, виходило із того, що позивачка станом на 11.10.2017 не має достатнього спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії.

03.10.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, яким з 11.10.2017 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно пункту 2-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Також, Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

Враховуючи положення п. 2-1 та п. 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11.10.2017.

Дані висновки відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.07.2022 у справі № 440/1286/20.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Як вбачається з рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 12.06.2024 № 41, відповідач визначив, що стаж позивачки для призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 становить 20 років 0 місяців 13 днів.

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що в довідці від 20.03.2024 №23, виданої на підставі особового рахунку книг обліку по оплаті праці за 1989 - 2001 роки, не зазначено інформацію щодо причин відсутності даних про роботу та нараховану заробітну плату протягом 1994, 1996 - 2000 років, в тому числі щодо знаходження/ не заходження у відпустках по догляду за дітьми до досягнення ними 3-річного віку, 6 - річного віку.

Також не враховано дані архівної довідки від 07.03.2024 №01-23/84 про прийняття на роботу, оскільки в первинних документах зазначено скорочене ім`я та по-батькові особи " ОСОБА_2 ". В довідці також зазначено про відсутність інформації про звільнення з посади з 05.07.1993 та про відсутність даних щодо надання відпустки по догляду за дитиною, відпустки без збереження заробітної плати.

Із аналізу змісту оскарженого рішення вбачається, що пенсійні органи не заперечують віднесення посад ОСОБА_1 , на яких вона працювала у спірні періоди, та відповідно й заклади в яких вона працювала, обмежуючись лише підставами для відмови у зарахуванні вказаної роботи до спеціального стажу через відсутність документів про перебування/не перебування її у відпустці без збереження заробітної плати впродовж такого періоду роботи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Постановою Кабінету Міністрів від 12.08.1993 року №637 (на яку посилається відповідач) затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Згідно з п.п. 1 та 2 вказаного Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.3

Пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз вказаних положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що виключно при відсутності в трудовій книжці інформації, яка б давала можливість ідентифікувати посаду та заклад, в якому особа працювала, у неї виникає обов`язок надання уточнюючих довідок. Іншого чинним законодавством не встановлено.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17.

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 у період з 23.09.1986 по 02.06.1989 працювала на посаді няні дитячого садку №10.

Із записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 слідує, що позивачка 01.06.1989 призначена на посаду вихователя дитячому садку №10. З 05.07.1993 звільнена з роботи у зв`язку із декретною відпусткою.

Відповідно до запису №3 трудової книжки колгоспника, 16.11.1998 позивачці надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення 6 років. З 01.10.2001 ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін.

Суд наголошує, що періоди догляду особою за дитиною до досягнення нею 6 річного віку (навіть у випадку, якби позивач в такій відпустці перебувала) підлягають зарахуванню до стажу роботи за спеціальністю відповідно до листа/роз`яснення Пенсійного фонду України від 25.06.2008 №10842/02-10 «Щодо зарахування до стажу роботи періоду догляду за дитиною», за змістом якого, далі цитується: «згідно з ст. 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (у разі якщо дитина потребує домашнього догляду, на підставі медичного висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Час догляду за дитиною у період до 01.01.2004 зараховується до страхового стажу непрацюючій матері чи працюючій особі, якій у встановленому законом порядку надана відповідна відпустка по догляду за дитиною до 3 та 6 річного віку.

Починаючи з 01.01.2004 час неоплачуваної відпустки по догляду за дитиною з 3-х до 6 років не зараховується до страхового стажу.

Щодо обчислення спеціального і пільгового стажу, то до спеціального й пільгового стажу, то до цього стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3- і 6- річного віку (у разі оформлення відповідної відпустки). При цьому, страховий стаж для визначення розміру пенсії обчислюється у вищезазначеному порядку (прим. тобто не зараховується до страхового стажу).

Таким чином, Пенсійним фондом України надано роз`яснення своїм територіальним самостійним підрозділам, що до вислуги років період догляду за дитиною, яка за медичними документами потребувала такого догляду, зараховується до спеціального стажу-вислуги років, але виключно до досягнення дитиною 6 річного віку, що спростовує позицію відповідача та вказує на протиправність їх відмови у призначенні пенсії.

Зазначене в сукупності вказує на те, що наданими відповідачам документами належним чином підтверджено, що в період з 01.11.1988 по 02.06.1989 та з 01.06.1989 по 01.10.2001 позивачка працювала на посадах, робота на яких дає їй право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відтак, висновки Пенсійних органів про те, що вказані періоди роботи не можна зарахувати до вислуги років працівника закладів освіти є безпідставними та необґрунтованими.

З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 12.06.2024 року № 41.

Суд також зазначає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період роботи протягом 1994, 1996-2000 років.

Не підлягають задоволенню вимоги щодо зарахування до стажу роботи позивачки, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періодів роботи з 01.11.1988 по 02.06.1989 та з 01.04.2002 по 11.10.2017, оскільки незарахування вказаних періодів не було підставою для прийняття спірного рішення про відмову у призначенні пенсії.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 04.06.2024 відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд зазначає наступне.

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 у період з 23.09.1986 по 02.06.1989 працювала на посаді няні дитячого садку №10.

Із записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 слідує, що позивачка 01.06.1989 призначена на посаду вихователя дитячому садку №10. З 05.07.1993 звільнена з роботи у зв`язку із декретною відпусткою.

Відповідно до запису №3 трудової книжки колгоспника, 16.11.1998 позивачці надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення 6 років. З 01.10.2001 ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін. З 01.04.2002 по 29.02.2024 позивачка працювала вихователем дитячого садочку.

Так, в ході вирішення адміністративного спору, суд встановиву, що загальний стаж роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» станом на 01.10.2017, складав понад 26 років та 6 місяців.

За вказаних обставин, відповідач-1 був зобов`язаний на підставі поданої заяви призначити позивачці пенсію за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому суд враховує позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08.02.2024 по справі № 500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ у Миколаївській області.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, суд дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення позову.

Розподіл судових витрат здійснюється згідно зі статтею 139 КАС України пропорційно задоволеним позовним вимогам до відповідачів.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №41 від 12.06.2024 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 04.06.2024 пенсію за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період роботи протягом 1994, 1996-2000 років.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (54000, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1, )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21005, м Вінниця, вул. Зодчих, 22, код /ДРПОУ 13322403)

Суддя Комар Павло Анатолійович