Справа № 640/20032/22
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Атлантик Карго РМБ» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Атлантик Карго РМБ» звернулося до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №2 від 23.12.2021, винесене Головним управлінням ДПС у м. Києві, яким ТОВ «Атлантик Карго РМБ» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів, на суму 13 453 059 грн. і нараховано штрафні (фінансові) санкції (штраф) на суму 3 363 265, 00 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Державної податкової служби у м. Києві звернулося із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДПС у м. Києві відповідно до ст.ст. 20, 77, 82 Податкового кодексу України та плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2021 рік, на підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 30.09.2021 № 7720-п, проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Атлантик Карго РМБ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 24.09.2018 по 30.06.2021, валютного законодавства за період з 24.09.2018 по 30.06.2021, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 24.09.2018 по 30.06.2021, за результатами якої складено акт від 25.11.2021 № 87194/26-15-07-02-06-17/42495338.

Відповідно до висновків акту перевірки контролюючим органом встановлено порушення п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п. 5 П(с)БО 15 «Дохід» та п. 6 П(с)БО 16 «Витрати», в результаті чого занижено податок на прибуток за 2019 рік на загальну суму 13 453 059,00 грн. та занижено від`ємне значення об`єкта оподаткування за 1 півріччя 2021 року на загальну суму 26 103 265,00 грн.

Такий висновок контролюючого органу ґрунтується на тому, що в ході перевірки встановлено відсутність відображення у складі доходів ТОВ «Атлантик Карго РМБ» сум дисконту (різниці між номінальною та переоціненою вартістю) довгострокових зобов`язань позивача перед нерезидентами згідно договорів позики та кредиту, укладених з компаніями «Atlantic Commodities FZE» (Об`єднані Арабські Емірати) та «VIKING FRADING OU» (Естонія), що призвело до заниження інших доходів на загальну суму 77912291,00 грн., у тому числі за 2019 рік у сумі 74739216,00 грн., за І квартал 2020 року у сумі 3172075,00 грн.

ТОВ «Атлантик Карго РМБ» не погоджуючись з викладеними в акті перевірки висновками, подало заперечення від 10.12.2021 № 01-01/121.

Головне управління ДПС у м. Києві надано відповідь від 22.12.2021 № 9793/І/26-15-07-06-06-22 на вищевказане заперечення яким висновки акта перевірки залишено без змін, а заперечення без задоволення.

На підставі відомостей акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 23.12.2021 № 2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів, на суму 13 453 059,00 грн. і нараховано штрафні санкції на суму 3 363 265,00 грн.

ТОВ «Атлантик Карго РМБ» подано до Державної податкової служби України адміністративну скаргу на вказане податкове повідомлення-рішення, за результатами розгляду якої отримано рішення про результати розгляду скарги Державною податковою службою від 18.10.2022№12972/6/99-00-06-01-01-06, відповідно до якого податкове повідомлення-рішення від 23.12.2021 № 2 залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Вважаючи зазначене податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що спірне податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС м. Києві є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки висновки контролюючого органу, які викладені в акті перевірки, є необґрунтованими, а позивач здійснює господарську діяльність та веде бухгалтерський облік у відповідності до вимог чинного законодавства. Також, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що застосування П(С)БО 12 «Фінансові інвестиції» до довгострокових фінансових зобов`язань позивача за позиками та кредитом є безпідставним, оскільки позики та кредит є зобов`язаннями, а не інвестиціями. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що контролюючий орган неправильно розрахував теперішню вартість заборгованості, застосовуючи формулу для одноразового платежу в кінці строку без урахування погашення відсотків за позиками та кредитом та наголосив на тому, що національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку (П(С)БО) не визначено методологію визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. Оскаржуване податкове повідомлення-рішення є обґрунтованим, оскільки у ході перевірки встановлено порушення вимог податкового законодавства.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються ПК України.

Згідно з пп. 14.1.267 п. 14.1 ст. 14 ПК України позика грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування для цілей податку на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

- зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

- збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

- збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

- зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для платників податку, у яких річний дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, об`єкт оподаткування може визначатися без коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу. Платник податку, у якого річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, має право прийняти рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, не більше одного разу протягом безперервної сукупності років в кожному з яких виконується цей критерій щодо розміру доходу. Про прийняте рішення платник податку зазначає у податковій звітності з цього податку, що подається за перший рік в такій безперервній сукупності років. В подальші роки такої сукупності коригування фінансового результату також не застосовуються (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років).

Якщо у платника, який прийняв рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, в будь-якому наступному році річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період перевищує двадцять мільйонів гривень, такий платник визначає об`єкт оподаткування починаючи з такого року шляхом коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці, визначені відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Як було встановлено судом першої інстанції, та не заперечувалось відповідачем, ТОВ «Атлантик Карго РМБ» (позичальник) уклав з компанією «Atlantic Commodities FZE» (кредитор), що є юридичною особою за законодавством Об`єднаних Арабських Еміратів, Кредитний договір від 20.12.2018 №1/18 (далі договір №1/18) на наступних умовах: мета надання кредиту ведення діяльності, передбаченої статутом товариства; загальна сума кредиту 3 000 000,00 доларів США; відсоткова ставка за користування коштами 2,5% річних, починаючи з дня надходження коштів на рахунок позичальника; строк погашення кредиту 30.01.2024.

Додатковою угодою № 1 від 11.03.2019 до договору №1/18 сторони вносили зміни до даного договору, зокрема, сторони змінили валюту кредиту на Євро.

Додатковою угодою № 2 від 25.07.2019 до договору №1/18 сторони внесли зміни до порядку сплати відсотків за користування кредитом та погодили, що сплата відсотків за користування кредитними коштами за календарний рік здійснюється протягом наступного календарного року, що слідує за звітним.

Кошти за договором № 1/18 надходили на рахунок позивача від компанії «Atlantic Commodities FZE» наступним чином:

- 12.03.2019 у сумі 250 000,00 Євро (еквівалент: 73 96 290,50 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 12.03.2019;

- 23.04.2019 у сумі 900 000,00 Євро (еквівалент: 27 110 062,80 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 23.04.2019;

- 18.06.2019 у сумі 450 000,00 Євро (еквівалент: 13 393 944,45 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 18.06.2019;

- 20.08.2019 у сумі 550 000,00 Євро (еквівалент: 15 373 909,10 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 20.08.2019;

- 17.09.2019 у сумі 511 698,00 Євро (еквівалент: 13 982 341,78 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 17.09.2019.

Всього за договором №1/18 на рахунок позивача від Компанії «Atlantic Commodities FZE» (Об`єднані Арабські Емірати) надійшли кошти у сумі 2 661 698,00 Євро.

За змістом акту перевірки, станом на 30.06.2021 у ТОВ «Атлантик Карго РМБ» за договором позики № 1/18 сума непогашеного кредиту складає 2 661 698,00 Євро (еквівалент 77 256 548,63 грн.), що відповідає даним обліку по рахунку 506, сума не виплачених відсотків становить 129 966,78 Євро (еквівалент 4 030 101,00 грн.), що відповідає даним бухгалтерського обліку по рахунку 6842.

Також позивач уклав з компанією «VIKING TRADING OU», що є юридичною особою за законодавством Естонії, Договір позики № 1/19 від 04.11.2019 (надалі договір №1/19) на наступних умовах: мета надання позики ведення діяльності, передбаченої статутом товариства; загальна сума позики 2 000 000,00 Євро; відсоткова ставка за користування коштами 3% річних, починаючи з дня надходження коштів на рахунок позичальника; строк погашення кредиту 30.11.2021.

Додатковою угодою № 1 від 18.10.2021 до договору № 1/19 сторони внесли зміни до його умов та узгодили новий строк погашення кредиту 30.11.2022.

Кошти за договором № 1/19 надходили на рахунок позивача від компанії «VIKING TRADING OU» наступним чином:

- 15.11.2019 у сумі 420 000,00 Євро (еквівалент: 11 198 134,50 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 15.11.2019;

- 06.12.2019 у сумі 150 000,00 Євро (еквівалент: 3 973 377,30 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 06.12.2019;

- 20.02.2020 у сумі 600 000,00 Євро (еквівалент: 15 891 720,00 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 20.02.2020.

Всього за договором № 1/19 на рахунок позивача від компанії «VIKING FRADING OU» (Естонія) надійшли кошти у сумі 1 170 000,00 Євро.

За змістом акту перевірки, станом на 30.06.2021 у ТОВ «Атлантик Карго РМБ» за договором позики № 1/19 сума непогашеного кредиту складає 1 170 000,00 Євро (еквівалент 31 063 231,80 грн.), що відповідає даним обліку по рахунку 506, сума не виплачених відсотків становить 52 079,17 Євро (еквівалент 1 674 373,76 грн.), що відповідає даним бухгалтерського обліку по рахунку 6842.

Окрім того, ТОВ «Атлантик Карго РМБ» уклав з компанією «Atlantic Commodities FZE», що є юридичною особою за законодавством Об`єднаних Арабських Еміратів, Договір позики № 2/19 від 10.10.2019 (далі договір № 2/19) на наступних умовах: мета надання позики ведення діяльності, передбаченої статутом товариства; загальна сума позики 5 000 000,00 Євро; відсоткова ставка за користування коштами 3% річних, починаючи з дня надходження коштів на рахунок позичальника; строк погашення кредиту 30.10.2024.

Кошти за договором № 2/19 надходили на рахунок позивача від компанії «Atlantic Commodities FZE» наступним чином:

- 15.11.2019 у сумі 2 500 000,00 Євро (еквівалент: 66 655 562,50 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 15.11.2019;

- 28.12.2019 у сумі 950 000,00 Євро (еквівалент: 25 100 900,00 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 28.12.2019;

- 17.01.2020 у сумі 200 000,00 Євро (еквівалент: 5 380 060,00 грн.), на підтвердження чого позивач надав виписку по рахунку зa 17.01.2020.

Всього за договором № 2/19 на рахунок позивача від компанії «Atlantic Commodities FZE» (Об`єднані Арабські Емірати) надійшли кошти у сумі 3 650 000,00 євро.

За змістом акту перевірки, станом на 30.06.2021 у ТОВ «Атлантик Карго РМБ» за договором позики № 2/19 сума непогашеного кредиту складає 3 650 000,00 Євро (еквівалент 96 553 713,65 грн.), що відповідає даним обліку по рахунку 506, а сума не виплачених відсотків становить 144 839,04 Євро (еквівалент 4 630 636,48 грн.), що відповідає даним бухгалтерського обліку по рахунку 6842.

Також, судом першої інстанції встановлено, що усі зазначені суми кредиту та позик від нерезидентів обліковуються на бухгалтерському рахунку 506 «інші довгострокові позики в іноземній валюті», що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями по бухгалтерському рахунку 506 за 2019, 2020 роки та перше півріччя 2021 року.

У періоді з 24.09.2018 по 30.06.2021 позивачем не здійснювалося повернення позик/кредитів нерезидентам. Відсотки за вказаними кредитами/позиками також не сплачувалися позивачем у зазначений період.

Підставою для винесення Головним управлінням ДПС у м. Києві податкового повідомлення-рішення від 23.12.2021 № 2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток підприємства, створений за участю іноземних інвесторів, на суму 13 453 059,00 грн. і нараховано штрафні санкції на суму 3 363 265,00 грн став висновок контролюючого органу про те, що позивач відповідно до положень пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п. 5 П(с)БО 15 «Дохід» зобов`язний був відобразити у складі доходів сум дисконту (різницю між номінальною та переоціненою вартістю) за довгостроковими зобов`язаннями перед нерезидентами, що виникли на підставі договорів № 1/18, № 1/19, № 2/19.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі Закон № 996-XIV).

Відповідно до ст. 1 Закону № 996-XIV національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку нормативно-правовий акт, яким визначаються принципи та методи ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності підприємствами (крім підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності та національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку в державному секторі), розроблений на основі міжнародних стандартів фінансової звітності і законодавства Європейського Союзу у сфері бухгалтерського обліку та затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку.

За змістом положень ч.ч. 2, 3 ст. 12-1 Закону № 996-XIV підприємства (крім підприємств, що становлять суспільний інтерес, публічних акціонерних товариств, суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність у видобувних галузях, а також підприємств, які провадять господарську діяльність за видами, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України), самостійно визначають доцільність застосування міжнародних стандартів для складання фінансової звітності та консолідованої фінансової звітності.

Відповідно до п. 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 № 20, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.02.2000 за № 85/4306 (далі П(С)БО 11 «Зобов`язання»), зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

Положеннями п. 6 П(С)БО 11 «Зобов`язання» визначено, що зобов`язання поділяються на: довгострокові; поточні; непередбачені зобов`язання; доходи майбутніх періодів.

Як визначено в п. 4 П(С)БО 11 «Зобов`язання», поточні зобов`язання зобов`язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців, починаючи з дати балансу. Довгострокові зобов`язання всі зобов`язання, які не є поточними.

Згідно з п.п. 7-9 П(С)БО 11 «Зобов`язання», до довгострокових зобов`язань належать: довгострокові кредити банків; інші довгострокові зобов`язання; відстрочені податкові зобов`язання; довгострокові забезпечення.

Довгострокове зобов`язання за кредитною угодою (якщо угода передбачає погашення зобов`язання на вимогу кредитора (позикодавця) у разі порушення певних умов, пов`язаних з фінансовим станом позичальника), умови якої порушені, вважається довгостроковим, якщо: позикодавець до затвердження фінансової звітності погодився не вимагати погашення зобов`язання внаслідок порушення; не очікується виникнення подальших порушень кредитної угоди протягом дванадцяти місяців з дати балансу.

Довгострокові зобов`язання відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов`язання.

Приписами п. 4 П(С)БО 11 «Зобов`язання» визначено, що теперішня вартість дисконтована сума майбутніх платежів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), яка, як очікується, буде потрібна для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства. Сума погашення це недисконтована сума грошових коштів або їх еквівалентів, яка, як очікується, буде сплачена для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.

Як було встановлено судом першої інстанції, зобов`язання, які виникли у позивача на підставі договорів позики № 1/18, № 1/19 та № 2/19, за своєю суттю є довгостроковими зобов`язаннями. Аналогічний висновок викладений контролюючим органом в акті перевірки та підтриманий позивачем у позовній заяві.

Обґрунтовуючи свій висновок про порушення позивачем вимог п. 5 П(С)БО 11 «Зобов`язання», контролюючим органом в акті перевірки та в апеляційній скарзі посилається на окремі приписи Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 13 «Фінансові інструменти», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.11.2001 № 559, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.12.2001 за № 1050/6241, (далі П(С)БО 13 «Фінансові інструменти»).

Відповідно до п. 1 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти» цей стандарт визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові інструменти та її розкриття у фінансовій звітності.

Пунктом 10 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти» передбачено, що фінансові інструменти в бухгалтерському обліку поділяються на фінансові активи, фінансові зобов`язання, інструменти власного капіталу і похідні фінансові інструменти.

У п. 4 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти» визначено, що фінансовий актив це: а) грошові кошти та їх еквіваленти; б) контракт, що надає право отримати грошові кошти або інший фінансовий актив від іншого підприємства; в) контракт, що надає право обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно вигідних умовах; г) інструмент власного капіталу іншого підприємства.

Фінансове зобов`язання контрактне зобов`язання: а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству; б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.

Згідно з п. 10 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти» фінансовий актив або фінансове зобов`язання відображається у балансі, якщо підприємство є стороною-укладачем угоди щодо фінансового інструмента.

Здійснюючи аналіз вказаних вище норм П(С)БО 11 «Зобов`язання» та П(С)БО 13 «Фінансові інструменти», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що видана позика це фінансовий актив, оскільки є контрактним правом для отримання коштів у майбутньому, а отримана позика це фінансове зобов`язання, оскільки його погашення призведе до майбутньої виплати коштів.

Пунктом 29 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти» визначено, що фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).

Відповідно до п. 30 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти», на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю, крім:

- дебіторської заборгованості, що не призначена для перепродажу;

- фінансових інвестицій, що утримуються підприємством до їх погашення;

- фінансових активів, справедливу вартість яких неможливо достовірно визначити;

- фінансових інвестицій та інших фінансових активів, щодо яких не застосовується оцінка за справедливою вартістю.

Колегія суддів звертає увагу на те, що П(С)БО 13 «Фінансові інструменти» не встановлює порядок визначення справедливої вартості та не розглядає методологію обліку щодо короткострокових та довгострокових фінансових зобов`язань.

Також, акт перевірки та апеляційна скарга містять посилання на Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 28 «Зменшення корисності активів», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2004 № 817 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 13.01.2005 за № 35/10315 (далі П(С)БО 28 «Зменшення корисності активів»), згідно з яким теперішня вартість майбутніх чистих грошових надходжень від активу визначається застосуванням відповідної ставки дисконту до майбутніх грошових потоків від безперервного використання активу та його продажу (списання) наприкінці строку корисного використання (експлуатації).

Разом з тим, П(С)БО 28 «Зменшення корисності активів» визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зменшення корисності активів та її розкриття у фінансовій звітності, та не визначає такі методологічні засади щодо зобов`язань.

Крім того, акт перевірки та апеляційна скарга містять посилання на Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 14.19.1999 за № 860/4153 (далі П(С)БО 15 «Дохід»).

Відповідно до п. 5 П(С)БО 15 «Дохід» дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Витрати визнаються відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 19.01.2000 за № 27/4248 (далі П(С)БО 16 «Витрати»).

Згідно з п. 6 П(С)БО 16 «Витрати» витратами звітного періоду визнається або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводять до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Контролюючий орган, посилаючись на П(С)БО 11 «Зобов`язання», П(С)БО 13 «Фінансові інструменти» та П(С)БО 28 «Зменшення корисності активів», наполягав на тому, що боргові зобов`язання позивача за договорами № 1/18, № 1/19 та № 2/19 підлягають дисконтуванню з метою приведення номінальної суми заборгованості до справедливої вартості. Відповідач вважає, що внаслідок непроведення дисконтування заборгованості за справедливою вартістю позивачем занижено об`єкт оподаткування податком на прибуток та, відповідно, податок на прибуток.

Разом з тим, зобов`язання, що виникли у позивача на підставі договорів № 1/18, № 1/19 та № 2/19, за своєю суттю є довгостроковими зобов`язаннями, які підлягають відображенню в бухгалтерському обліку платника за теперішньою вартістю, а не за сумою погашення, як це передбачено для бухгалтерського обліку фінансових інструментів.

При цьому, відповідно до умов укладених договорів для погашення зобов`язання за позиками та кредитом позивач зобов`язаний сплатити позикодавцям суму основного боргу і нараховані відсотки.

Водночас, контролюючим органом при визначенні теперішньої вартості заборгованості за позиками та кредитом застосовано формулу для розрахунку одноразового платежу в кінці строку, без урахування необхідності погашення також відсотків за позиками/кредитами, що є необґрунтованим, оскільки для розрахунку теперішньої вартості позики/кредиту необхідно врахувати, що майбутні грошові потоки будуть включати не тільки безпосередньо погашення суми заборгованості за тілом позики/кредиту, а й погашення відсотків за позикою/кредитом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 640/19241/18 та від 05.11.2021 у справі № 640/2937/20.

Крім того, колегія суддів зауважує, що за змістом п. 31 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти» на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.

Водночас, національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку не встановлюють методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, тоді як така методологія передбачена Міжнародними стандартами фінансової звітності.

Як вже зазначалося вище, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12-1 Закону № 996-XIV підприємства (крім підприємств, що становлять суспільний інтерес, публічних акціонерних товариств, суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність у видобувних галузях, а також підприємств, які провадять господарську діяльність за видами, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України), самостійно визначають доцільність застосування міжнародних стандартів для складання фінансової звітності та консолідованої фінансової звітності.

Таким чином, позивач, як особа, бухгалтерський облік якої базується на національних стандартах (положеннях) бухгалтерського обліку, а не на міжнародних стандартах фінансової звітності, з урахуванням того, що національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, не зобов`язаний визначати таку методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно. Своєю чергою, контролюючий орган не наділений повноваженнями визначати таку методику та вимагати від платника податків (який керується виключно національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку) застосовувати методику, визначену Міжнародними стандартами фінансової звітності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 640/13685/19.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача в апеляційній скарзі на позицію Верховного Суду, що висловлена у постанові від 29.07.2020 у справі № 640/4003/19, оскільки за результатами касаційного перегляду вказану справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на те, що судами попередніх інстанції не було встановлено обставин, які б давали можливість віднести зобов`язання за договорами позики до довгострокових або короткострокових зобов`язань, в той час як висновки Верховного Суду мають враховуватись, виходячи з конкретних обставин справ, які встановлені судами за результатами оцінки відповідних доказів у цих справах.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 23.12.2021 № 2, а також задоволення позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 08.09.2025.