Справа № 640/20411/22
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 вересня 2025 року

м. Київ

справа №640/20411/22

адміністративне провадження № К/990/39323/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

суддя-доповідач - Стародуб О.П.,

судді - Єзеров А.А., Стеценко С.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про ухвалення додаткового рішення

у справі №640/20411/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» до Міністерства економіки України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

АТ «Магістральні газопроводи України» (замінено ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2024 на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України») звернулося до адміністративного суду з позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати наказ від 15.09.2022 № 3112 «Про нарахування пені Акціонерному товариству «Магістральні газопроводи України».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2024 скасовано вказане вище рішення суду та ухвалено нове, яким задоволено позовні вимоги.

Визнано протиправним та скасовано наказ від 15.09.2022 № 3112 «Про нарахування пені Акціонерному товариству «Магістральні газопроводи України».

Додатковою постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2024 заяву позивача задоволено частково.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства економіки України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 45 000,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 25.08.2025 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства економіки України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2024.

28.08.2025 на адресу Верховного Суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про ухвалення додаткової ухвали для вирішення питання розподілу судових витрат, якою просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 141 386,10 грн.

Копія вказаної заяви надійшла до електронного кабінету відповідача 29.08.2025 о 00:12, однак жодних заперечень від останнього на адресу Суду не надходило.

Вирішуючи питання ухвалення додаткового судового рішення у справі колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 3 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, у питанні доведеності оплати витрат на правову допомогу, сформувала наступні висновки:

«…склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.».

Вирішуючи питання відшкодування витрат на правову допомогу, Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 у справі № 340/2449/19 виходив з наступного:

«…судом першої інстанції правильно зауважено, що з огляду на приписи частини третьої статті 143 КАС України, докази на підтвердження судових витрат можуть бути подані після закінчення судових дебатів та ухвалення рішення лише за наявності поважних причин, які зумовили неможливість подачі таких доказів до закінчення судових дебатів. При цьому суд враховує, що у разі розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, докази судових витрат за загальним правилом мають бути надані до вирішення справи по суті.

…Отже, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що за умови відсутності будь-яких належних і беззаперечних доказів на підтвердження поважності пропуску позивачем встановленого частиною сьомою статті 139 КАС України строку подання доказів понесених стороною судових витрат не можливості вчасного звернення до адміністративного суду внаслідок суттєвих перешкод, вказана заява підлягає залишенню без розгляду.».

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 07.07.2023 у справі № 340/2823/21 дійшов наступних висновків:

«… частина сьома статті 139, частини третя, четверта статті 143 КАС України містять приписи, які дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України…».

В постанові від 25.07.2023 у справі №340/4492/22, в ухвалах від 08.01.2024 у справі №580/3758/19 та від 23.01.2024 у справі №380/12348/22 Верховний Суд дійшов висновку що, за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині. Зазначення ж у прохальній частині касаційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами касаційного розгляду не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення.

Крім того, вирішуючи питання відшкодування витрат на правову допомогу, Верховний Суд у постанові від 22.11.2024 у справі №420/15183/23 сформував наступні висновки:

«…за загальними правилами частини першої статті 143 КАС України, питання щодо судових витрат суд вирішує у рішенні, постанові або ухвалі.

Як виключення з цього правила, частиною 3 цієї статті передбачено можливість вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Однак, така можливість допускається лише за наявності поважних причин неможливості надати до закінчення судового розгляду докази понесених судових витрат.

Визначення частиною 7 статті 139 КАС України судових витрат не лише таких що сплачені, а й таких, що мають бути сплачені, не відміняє положень статті 143 КАС України, якою передбачено загальні підходи до порядку вирішення розподілу судових витрат саме під час постановлення рішення, постанови, ухвали.

Застосування положень статей 139 та 143 КАС України передбачає обов`язкове системне тлумачення цих норм, яке передбачає, що учаснику справи недостатньо лише «задекларувати» понесення в майбутньому судових витрат, а тим паче витрат на правову допомогу, а необхідно також довести неможливість з поважних причин оплатити її до прийняття рішення (постанови, ухвали) і на підтвердження таких причин надати відповідні докази.

Інакший підхід до розуміння природи судових витрат (зокрема витрат на правову допомогу) та порядку їх відшкодування, певною мірою узалежнить їх розмір від результатів розгляду справи і ускладнить можливість ревізії судом їх розміру на предмет розумності та співмірності відповідно до вимог частини 5 статті 134 та частини 9 статті 139 КАС України.

Крім того, визначені пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України підстави для ухвалення додаткового рішення передбачають, що на момент ухвалення рішення у суду була можливість вирішити питання про судові витрати, однак таке питання не було вирішене. При цьому, невирішення цього питання відбулось з вини суду, а не учасника процесу.

Відтак, відсутність на момент ухвалення рішення у суду доказів понесених судових витрат (в т.ч. на правову допомогу), виключає можливість ухвалення додаткового рішення з підстав передбачених пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України.».

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на касаційну скаргу позивачем було зазначено лише попередній орієнтовний розрахунок понесених судових витрат (150 000,00 грн) та повідомлено, що остаточна сума витрат, разом із доказами на підтвердження їхнього розміру, будуть подані у відповідності до статті 139 КАС України та Договору про надання адвокатських послуг, укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Есквайрс».

Після постановлення Верховним Судом ухвали про закриття касаційного провадження у справі, позивачем до суду було подано заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо судових витрат, до якої, серед іншого, додано:

- акт приймання-передачі адвокатських послуг від 28.11.2024 згідно з Договором про надання адвокатських послуг № від 01.09.2023, за змістом якого, вартість адвокатських послуг по справі №640/20411/22 становить 145 665,00 грн;

- акт приймання-передачі адвокатських послуг від 18.12.2024 згідно з Договором про надання адвокатських послуг № від 01.09.2023, за змістом якого, вартість адвокатських послуг по справі №640/20411/22 становить 2 756,10 грн;

- довідку від 27.08.2025 №1-27/08/25, видану Адвокатським об`єднанням «Есквайрс», де зазначено про відсутність заборгованості ТОВ «Оператор ГТС України» за надані послуги у справі №640/20411/22 станом на 27.08.2025.

Таким чином, у справі, яка розглядається, докази понесення судових витрат були надані позивачем після постановлення ухвали про закриття касаційного провадження разом із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, однак поважних причин, з яких такі докази не могли бути надані раніше, позивачем не зазначено.

При цьому, заява, в порядку частини 7 статті 139 КАС України, позивачем не подавалась, а наведений у відзиві на касаційну скаргу попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які до того ж ще не були понесені, не може свідчити, що вимоги частини 7 статті 139 КАС України позивачем було виконано.

Крім того, жодних належних доказів оплати витрат на правову допомогу (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), а відтак і понесення позивачем таких витрат, суду також надано не було.

Покликання позивача в обґрунтування своїх доводів на договір та Акти є безпідставним, оскільки вони підтверджують лише факт надання зазначених у ньому послуг, однак не містять інформацію про їх оплату, а отже, в розумінні частини 7 статті 139 КАС України, не є належними доказами понесення позивачем витрат по оплаті послуг адвоката щодо надання правової допомоги.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Підстави звільнення від доказування передбачені статтею 78 КАС України.

Покликання позивача в обґрунтування доводів заяви на неможливість надання платіжних документів через те, що за умовами Договору про надання адвокатських послуг, таке надання вважатиметься розголошенням конфіденційної інформації про оплату таких же послуг у інших справах за його участі, також є безпідставним, оскільки такі обставини не належать до тих, які відповідно до статті 78 КАС України, є підставою для звільнення від, передбаченого частиною 1 статті 77 КАС України, обов?язку доказування.

До того ж, такі обставини не є об?єктивними перешкодами для виконання обов?язку доказування, а свідомо створені позивачем та закріплені умовами договору.

В цілому ж, позивачем не обґрунтовано необхідність саме спільної оплати послуг у всіх справах та неможливість окремої оплати таких послуг у справі, яка розглядається.

За таких обставин та сформованої судової практики, в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 139, 252 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про ухвалення додаткового судового рішення у справі №640/20411/22 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Судді:

О.П. Стародуб

А.А. Єзеров

С.Г. Стеценко