Справа № 120/2562/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 р. Справа № 120/2562/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради та Виконавчого комітету Жмеринської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

26.02.2025 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради (далі ? відповідач-1) про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача у прийнятті рішення про відмову у наданні позивачу допомоги в будівництві військовослужбовцям, які мають вислугу не менше 17 років та потребують поліпшення житлових умов;

- визнання протиправною бездіяльність відповідача у прийнятті рішення про відмову у наданні позивачу допомоги в будівництві військовослужбовцю ОСОБА_1 , який має вислугу не менше 17 років та потребує поліпшення житлових умов;

- зобов`язання відповідача протягом 2025 року розробити та затвердити цільову програму щодо питань надання допомоги в будівництві та обслуговуванні жилих будинків, господарських будівель і споруд військовослужбовцям, які мають вислугу не менше 17 років та потребують поліпшення житлових умов;

- зобов`язання відповідача надати позивачу допомогу в будівництві та обслуговуванні жилого будинку, господарських будівель і споруд, як військовослужбовцю, який має вислугу не менше 17 років та потребує поліпшення житлових умов.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач протягом тривалого часу неодноразово звертався до Жмеринської міської ради (Вінницької області) із заявами, а саме від 08.05.2023, 27.03.2024 та 19.08.2024, в яких просив розглянути питання щодо надання йому допомоги в будівництві жилого будинку та господарських будівель на земельній ділянці, отриманій у спадщину, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У своїх зверненнях позивач посилався на пункт 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а до заяв додав копії усіх необхідних для вирішення цього питання документів, зокрема: витяг з послужного списку, попередній розрахунок вислуги років, свідоцтво про право на спадщину, довідки про проходження військової служби, склад сім`ї, підтвердження взяття на квартирний облік, інформацію про невикористання житлових чеків на приватизацію, довідки ВПО, документи на підтвердження інвалідності дружини та інші.

У відповідях від 05.06.2023, 10.05.2024 та 18.09.2024 Жмеринська міська рада повідомляла про відсутність у територіальній громаді цільових програм з надання допомоги у будівництві житла для військовослужбовців та пропонувала звертатися до інших органів або скористатися Програмою інвестування житлового будівництва у Жмеринській міській територіальній громаді на 2024-2028 роки. Також у відповідях зазначалося, що позивач не перебуває на обліку у Жмеринській громаді як внутрішньо переміщена особа (ВПО), через що йому рекомендується звертатися до інших структур.

Відтак, враховуючи неодноразові звернення та відсутність належної реакції з боку Жмеринської міської ради на порушене питання, позивач вирішив оскаржити дії та бездіяльність цього органу місцевого самоврядування у судовому порядку.

Ухвалою суду від 03.03.2025 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 . Формою адміністративного судочинства для розгляду справи обрано спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

17.03.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що у Жмеринській міській територіальній громаді відсутня цільова програма, яка б передбачала фінансування будівництва житла для військовослужбовців, а бюджетні кошти можуть спрямовуватись лише на потреби мешканців громади, які є платниками податків і мають постійне місце проживання на її території. При цьому, за твердженням відповідача, надання допомоги у будівництві можливе лише в межах затверджених місцевих програм, а позивач не є зареєстрованим мешканцем громади.

Також відповідач наголошує на тому, що положення пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачають надання земельної ділянки, але не зобов`язують орган місцевого самоврядування здійснювати фінансування приватного будівництва.

Окрім того, відповідач звертає увагу на те, що на усі звернення позивача були надані відповіді, зокрема листами від 23.04.2024 та від 18.09.2024, у яких роз`яснено можливість участі в наявній програмі пільгового кредитування на будівництво житла. Надані відповіді відповідач вважає обґрунтованими і такими, що відповідають чинному законодавству.

18.03.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що відповідач 1 не спростував твердження та аргументи, викладені у позовній заяві.

Позивач вказує на те, що Жмеринська міська рада не спростувала відсутності у позивача права на отримання допомоги в будівництві житла відповідно до пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а також не довела правомірність залишення нею без розгляду по суті заяв з цього питання.

Також позивач зауважує, що факт його військової служби понад 17 років, відсутність іншого житла, взяття на квартирний облік та склад сім`ї, зокрема наявність у складі сім`ї особи з інвалідністю, підтверджені наданими документами.

Крім того, посилання відповідача на відсутність у громаді відповідної програми не є підставою для невиконання вимог закону, оскільки право позивача виникає безпосередньо з положень законодавства, а не залежить від наявності місцевих програм.

20.03.2025 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач підтримує свою позицію у спорі, наведену у відзиві. Додатково зазначає, що положення пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не покладають на органи місцевого самоврядування юридичного обов`язку надавати допомогу у будівництві житла, а лише передбачають можливість такої участі в межах повноважень і фінансових можливостей громади. Відповідач просить врахувати, що будь-яке фінансування будівництва має здійснюватися на підставі відповідних місцевих програм, затверджених сесією ради, які можуть містити обмеження щодо кола осіб, що мають право на таку допомогу, наприклад лише для зареєстрованих мешканців громади.

Крім того відповідач вважає, що позивач неправильно тлумачить норми законодавства, зокрема положення Бюджетного кодексу України та вимоги до програм соціального спрямування. Вказує про те, що Програма інвестування житлового будівництва у Жмеринській міській територіальній громаді на 2024-2028 роки, яка не оскаржується в цій справі, була прийнята у межах законодавчих повноважень та залишається чинною. Водночас відповіді на звернення позивача були надані в межах компетенції ради та у встановлені строки, а тому не можуть вважатися протиправними лише з огляду на незгоду заявника з їх змістом.

Ухвалою суду від 06.05.2025 залучено до участі у справі як другого відповідача Виконавчий комітет Жмеринської міської ради (далі ? відповідач-2).

16.05.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від вказаного відповідача, в якому зазначається про те, що Жмеринський міськвиконком не є суб`єктом владних повноважень, який приймав рішення про відмову у наданні позивачу допомоги в будівництві, а надані на звернення позивача відповіді мали виключно роз`яснювальний характер і не створювали юридичних наслідків для позивача. Також відповідач стверджує, що суд не уповноважений зобов`язувати органи місцевого самоврядування ухвалювати відповідні програми, оскільки їх прийняття є правом, а не обов`язком ради. Крім того, відсутній нормативно-правовий акт, який би зобов`язував органи місцевого самоврядування розробляти програми надання допомоги в будівництві житла для військовослужбовців із вислугою 17 років. Тому, на думку відповідача, позовні вимоги є юридично необґрунтованими і мають бути залишені без задоволення.

16.05.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наголошує на тому, що положення пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" прямо передбачають обов`язок органів місцевого самоврядування, в тому числі виконавчого комітету, надавати військовослужбовцям допомогу в будівництві в межах визначених законом повноважень. Натомість відсутність державної або місцевої програми не скасовує передбачених законом гарантій, а доводи відповідача щодо неможливості примусу до нормотворчості є безпідставними.

Окрім цього, позивач зазначає, що подані ним заяви стосувались конкретних дій, а не роз`яснень законодавства, а тому відповідач мав прийняти відповідне рішення або задовольнити, або відмовити, чого зроблено не було. На думку позивача, він має всі підстави для отримання допомоги земельну ділянку, вислугу років, потребу в поліпшенні житлових умов, і ці обставини підтверджені доказами, доданими до справи. Аргументи відповідача щодо гіпотетичних умов програмного фінансування, на думку позивача, є оціночними судженнями, не підкріпленими конкретними фактами.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та проходить військову службу за контрактом на офіцерських посадах у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою форми 5.

Витяг з послужного списку та попередній розрахунок вислуги років від 20.07.2024 засвідчують, що загальна тривалість військової служби позивача перевищує 17 років.

Довідка про перевірку житлових умов від 23.10.2024, видана військовою частиною НОМЕР_1 , містить інформацію про те, що позивач проживає у найманому житлі та потребує поліпшення житлових умов.

Також, згідно з довідкою форми 9, на утриманні позивача перебувають: дружина ? ОСОБА_2 ; донька ? ОСОБА_3 ; донька дружини ? ОСОБА_4 . Водночас довідка МСЕК серії 12ААА № 028859 засвідчує, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю III групи, а інвалідність встановлена у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із проходженням військової служби. У матеріалах справи також міститься копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , видане на її ім`я.

Крім того, суду надано посвідчення учасника бойових дій на ім`я ОСОБА_1 (№ НОМЕР_3 від 14.03.2017) та довідки про взяття позивача, його дружини та доньки на облік як внутрішньо переміщених осіб.

Довідки ПАТ "Ощадбанк" № 15 від 06.02.2019, довідка від 10.07.2019, довідка № 33 від 23.12.2020, довідка № 67 від 19.12.2019 підтверджують, що жоден із членів родини позивача не використав житлові чеки на приватизацію за всіма місцями реєстрації.

Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ 371127864 від 23.03.2024 (на ім`я ОСОБА_1 ), № 371127711 від 23.03.2024 (на ім`я ОСОБА_2 ), № 371128124 від 23.03.2024 (на ім`я ОСОБА_3 )) містять відомості про відсутність зареєстрованих прав власності на житлову нерухомість у позивача та членів його сім`ї.

Листом Кропивницької міської ради від 28.12.2023 підтверджено, що з 15.12.2023 позивач разом із сім`єю перебуває на квартирному обліку як такий, що потребує поліпшення житлових умов.

Також судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.03.2024 та договором про поділ спадщини, посвідченим 05.05.2021 приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Шевченко С.О. за реєстром № 604, позивач успадкував земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:001:0105, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення ділянки ? для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності на цю ділянку було зареєстроване за батьком позивача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Державний акт на землю ? серії І-ВН № 027988, виданий Рівською сільською радою 16.03.2001 на підставі рішення від 06.12.2000.

08.05.2023 позивач уперше звернувся до Жмеринської міської ради через Урядову гарячу лінію з проханням надати інформацію про перелік документів, необхідних для отримання допомоги у будівництві житлового будинку відповідно до пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". У відповіді від 05.06.2023 Жмеринська міська рада зазначила, що позивач не перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб у межах Жмеринської територіальної громади та рекомендувала звертатися до управління соціального захисту населення Золочівської РДА.

27.03.2024 позивач повторно звернувся до Жмеринської міської ради із заявою, зареєстрованою 03.04.2024 за вхідним № П-260/2. У цьому зверненні він просив надати йому допомогу в будівництві житлового будинку на успадкованій земельній ділянці. До заяви було долучено відповідні документи, серед яких витяг з послужного списку, розрахунок вислуги років, свідоцтво про право на спадщину, довідки про проходження військової служби, склад сім`ї, довідки ВПО, про несудимість, документи на всіх членів сім`ї, інформація з реєстру речових прав, довідки "Ощадбанку" та лист Кропивницької міської ради.

У відповіді на вказану заяву, листом від 10.05.2024 Жмеринська міська рада послалася на постанову Кабінету Міністрів України № 280 від 18.04.2018, що стосується забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, а також повідомила про затвердження Програми інвестування житлового будівництва у Жмеринській міській територіальній громаді на 2024- 2028 роки рішенням сесії від 29.03.2024 № 954.

19.08.2024 позивач звернувся до Жмеринської міської ради втретє, знову з проханням надати допомогу в будівництві житлового будинку та господарських будівель і споруд на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . У відповіді від 18.09.2024 № 964-П-24 Жмеринська міська рада повідомила, що у громаді відсутні цільові програми з надання допомоги учасникам бойових дій у будівництві житла або на закупівлю будівельних матеріалів, знову запропонувавши скористатися Програмою інвестування житлового будівництва на 2024 2028 роки.

Вважаючи протиправними дії та бездіяльність відповідного органу місцевого самоврядування, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з таких мотивів.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Процитована конституційна норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із статтею 47 Основного Закону України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон України № 2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Соціальний захист військовослужбовців ? це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст. 1 Закону України № 2011-XII).

Відповідно до статті 1-2 Закону України № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону України № 2011-XII).

Так, статтею 12 Закону України № 2011-XII регламентовано питання щодо забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, зокрема пунктом 1 цієї статті визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Далі, а саме пунктом 6 статті 12 Закону України № 2011-XII, установлено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі не менше 17 років та потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в населених пунктах, обраних ними для проживання з урахуванням встановленого порядку.

Органи місцевого самоврядування зобов`язані надавати земельні ділянки та в межах визначених законом повноважень допомогу в будівництві військовослужбовцям, батькам та членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, а також звільненим з військової служби особам, які стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби, якщо вони виявили бажання побудувати приватні жилі будинки.

Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі Закон України № 280/97-ВР) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим ? також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Статтею 26 Закону України № 280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання:

- затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування;

- розгляд прогнозу місцевого бюджету, затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету;

- утворення цільових фондів, затвердження положень про ці фонди.

Згідно з пунктом 1 статті 27 Закону України № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать підготовка програм соціально-економічного та культурного розвитку сіл, селищ, міст, цільових програм з інших питань самоврядування, подання їх на затвердження ради, організація їх виконання; подання раді звітів про хід і результати виконання цих програм.

За нормами статті 30 Закону України № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, зокрема, належать:

- облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності;

- сприяння розширенню житлового будівництва, подання громадянам, які мають потребу в житлі, допомоги в будівництві житла, в отриманні кредитів, у тому числі пільгових, та субсидій для будівництва чи придбання житла;

- надання відповідно до закону громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатного житла або за доступну для них плату; облік нежилих приміщень на відповідній території незалежно від форм власності, внесення пропозицій їх власникам щодо використання таких приміщень для задоволення потреб територіальної громади.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем з вислугою понад сімнадцять років, має сім`ю, яка проживає у найманому житлі та перебуває на квартирному обліку як такий, що потребує поліпшення житлових умов. Ці обставини підтверджуються офіційними документами, зокрема витягом з послужного списку, розрахунком вислуги років, довідкою про перевірку житлових умов, інформацією з Державного реєстру речових прав, довідками про невикористання житлових чеків, посвідченням учасника бойових дій та довідками про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи. Крім того, дружина позивача є особою з інвалідністю ІІІ групи, що також свідчить про додаткові потреби у соціальному захисті.

У свою чергу, Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" безпосередньо гарантує, що військовослужбовці, які мають вислугу не менше сімнадцяти років і потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, а органи місцевого самоврядування зобов`язані надавати таку земельну ділянку та у межах своїх повноважень допомогу в будівництві, якщо відповідні військовослужбовці виявили бажання побудувати приватні жилі будинки на території відповідної територіальної громади.

З огляду на це, суд вважає, що реалізація означеного права позивача не може бути поставлена у залежність від наявності чи відсутності місцевої програми, оскільки гарантії, закріплені у законі, мають пряму дію.

Доводи відповідачів про відсутність у них обов`язку щодо розроблення програми надання допомоги в будівництві житла для військовослужбовців суд визнає неспроможними, адже такий обов`язок має законне підґрунтя та виникає з приписів пункту 6 статті 12 Закону України № 2011-XII.

Відповідні правові норми з одного боку закріплюють державні гарантії щодо забезпечення окремих категорій військовослужбовців та членів їхніх сімей жилими приміщеннями, а з іншого передбачають пряму участь у цьому органів місцевого самоврядування, у тому числі через обов`язок надавати військовослужбовцям допомогу в будівництві приватного жилого будинку на земельній ділянці в межах відповідної територіальної громади. І хоча форми такої допомоги законом не визначені, все ж це не свідчить про відсутність зазначеного обов`язку як такого чи про можливість органу місцевого самоврядування його не виконувати, зокрема з посиланням на не прийняття рішення з питань порядку реалізації цього права військовослужбовців.

Натомість, як можна побачити з матеріалів справи, Жмеринська міська рада та її виконавчий комітет на звернення позивача обмежилися формальними за усіма ознаками відповідями, у яких зіслалися на відсутність у громаді цільових програм або ж запропонували скористатися Програмою інвестування житлового будівництва на 2024-2028 роки.

Утім, змістовний аналіз цих відповідей не свідчить про розгляд по суті ініційованого позивачем питання про надання йому допомоги у будівництві. Так само наведені у цих відповідях роз`яснення не можуть вважатися правовірними підставами для відмови у сприянні позивачу щодо реалізації такого його права.

При цьому суд зауважує, що вказана Програма не передбачає механізму безпосередньої допомоги військовослужбовцям у будівництві, а зводиться до пільгового кредитування, що за своїм змістом не відповідає вимогам пункту 6 статті 12 Закону України № 2011-XII. Тож доводи відповідачів про можливість задоволення потреб позивача виключно через цю програму є безпідставними.

Необґрунтованими також суд визнає твердження відповідачів про те, що спірна допомога у будівництві може надаватися лише мешканцям громади або внутрішньо переміщеним особам, зареєстрованим у межах Жмеринської міської територіальної громади.

За законом право військовослужбовця на одержання земельної ділянки та допомоги у будівництві не ставиться у залежність від місця його реєстрації чи статусу ВПО. Навпаки, закон гарантує можливість обрати населений пункт для проживання на власний розсуд, і будь-яке обмеження цього права суперечить положенням статей 2 та 12 Закону України № 2011-XII, а також статті 47 Конституції України. Визначальним для сприяння відповідного органу місцевого самоврядування у будівництві жилого будинку військовослужбовцю суд вважає наявність у такого військовослужбовця на праві власності земельної ділянки в межах відповідної територіальної громади, що позивач підтверджує наданням належних й допустимих доказів.

Суд критично оцінює аргументацію відповідач-2 про те, що його дії носили виключно роз`яснювальний характер і не створювали для позивача юридичних наслідків. Оскільки позивач звертався за вирішенням конкретного питання в межах компетенції відповідного органу місцевого самоврядування, уникнення розгляду цих звернень шляхом надання формальних листів без прийняття рішення по суті цього є свідомим ухиленням від виконання своїх повноважень суб`єктом владних повноважень та проявом його протиправної бездіяльності. Тим паче, саме виконавчий комітет відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зобов`язаний готувати та подавати на затвердження ради цільові програми та організовувати їх виконання, що також підтверджує його безпосередню залученість до спірних правовідносин.

Таким чином, вирішуючи справу, суд не бере до уваги наведені відповідачами заперечення, оскільки вони ґрунтуються або на хибному тлумаченні релевантних норм права, або на формальному підході до розгляду звернень позивача, що суперечить принципу належного врядування.

Однак, попри наведені вище висновки, не можуть бути задоволені позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів розробити та затвердити цільову програму у 2025 році, необхідну для реалізації позивачем свого права за пунктом 6 статті 12 Закону України № 2011-XII. Суд повторює, що за нині діючим правовим регулюванням форми допомоги військовослужбовцям у будівництві житла перебувають в межах дискреції органу місцевого самоврядування, а також залежать від сукупності різних об`єктивних факторів, у тому числі наявних у громади фінансових ресурсів. Водночас суд не може втручатися у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування та підміняти собою його нормотворчу діяльність, оскільки прийняття цільових програм є виключною компетенцією ради.

Так само безпідставними, на думку суду, є позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідачів у цій сфері правовідносин загалом, а не лише щодо позивача, адже предметом судового захисту у цій справі є суб`єктивні права та законні інтереси саме позивача, а не невизначеного кола осіб.

Ураховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що Жмеринська міська рада та її виконавчий комітет допустили протиправну бездіяльність, ухилившись від розгляду звернень позивача по суті та від прийняття рішення за результатами їх розгляду.

Суд констатує, що перше звернення від 08.05.2023, подане через урядову гарячу лінію, мало усний характер і підтверджує факт ініціювання позивачем питання ще у 2023 році, однак основними для правового реагування є подані ним письмові заяви від 27.03.2024 та від 19.08.2024, які залишилися без належного розгляду.

Найбільш ефективним способом захисту порушених прав позивача у спірній ситуації суд вважає визнання вказаної бездіяльності відповідачів протиправною та зобов`язання їх повторно розглянути письмові заяви позивача від 27.03.2024 та 19.08.2024 і прийняти за результатами їх розгляду вмотивоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої у цьому судовому рішенні, як це передбачено положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом пункту 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази у своїй сукупності, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_1 належить задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а будь-яких інших судових витрат у справі не встановлено, питання про їх розподіл не вирішується.

Керуючись ст.ст. 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Жмеринської міської ради та Виконавчого комітету Жмеринської міської ради щодо розгляду заяв ОСОБА_1 від 27.03.2024 та від 19.08.2024 про надання допомоги у будівництві.

Зобов`язати Жмеринську міську раду та Виконавчий комітет Жмеринської міської ради повторно розглянути зазначені заяви ОСОБА_1 від 27.03.2024 та від 19.08.2024 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, та прийняти за результатами їх розгляду рішення по суті.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 );

2) відповідач-1: Жмеринська міська рада (, місцезнаходження: вул. Центральна, буд. 4, м. Жмеринка, Вінницька область, 23100);

3) відповідач-2: Виконавчий комітет Жмеринської міської ради (, місцезнаходження: вул. Центральна, буд. 4, м. Жмеринка, Вінницька область, 23100).

Повне рішення суду складено 09.09.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович