Справа № 420/1865/25
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/1865/25

Перша інстанція: суддя Свида Л.І.,

повний текст судового рішення

складено 16.05.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 21.08.2024 року №131-24, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС прийняти рішення про визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач є громадянином РФ, проповідує іслам, має проукраїнську позицію, а тому у позивача існують обґрунтовані побоювання переслідувань у зв`язку із такою позицією та через релігійні переконання. Крім того, позивач зазначає, що є членом громадської організації «Башкорт», яка визнана екстремістською на території РФ у 2020 році. Позивач зазначає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не врахована інформація по країни походження, а тому це рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.05.2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Дану справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що позивач є уродженцем м. Стерлітамак, громадянином Російської Федерації, документований паспортом громадянина РФ, за національністю - башкир, за віросповіданням мусульманин, за сімейним станом одружений на громадянці РФ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з якою має спільну дитину сина ІНФОРМАЦІЯ_2 (дитина народилася в Україні, є громадянином України).

Дружина позивача також є шукачем захисту та звернулася до ГУ ДМС в Одеській області з клопотанням про набуття міжнародного захисту, однак їй рішенням ДМС від 01.09.2023 року №143-23 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення оскаржене дружиною позивача в судовому порядку, однак рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2025 року у справі №420/27874/23 їй відмовлено у визнанні протиправним та скасування рішення ДМС від 01.09.2023 року №143-23.

Позивач має незакінчену вищу освіту (факультет башкирської філології), яку здобув у період 2013 - 2017 років, навчання не закінчив, зі слів позивача, через бажання поглиблено вивчення релігії (Іслам). Позивач є військовозобов`язаним, строкову службу не проходив. На території РФ у період 2014-2017 років працював поваром у закладах харчування. В Україні з 2017 року по теперішній час неофіційно працює на промисловому ринку « 7-й кілометр» (Одеська область). Позивач не був офіційним членом жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території РФ.

Наприкінці вересня 2017 рову позивач залізничним сполученням, транзитом через Республіку Білорусь, вибув з РФ до України. Державний кордон України перетнув легально 27.09.2017 року на підставі паспортного документу громадянина РФ.

Позивач протягом 2019-2020 років здійснював перетин державного кордону України на підставі паспортного документу громадянина РФ (дати виїзду: 27.05.2019 року, 31.07.2020 року; дати в`їзду: 26.09.2017 року, 27.05.2019 року, 31.07.2020 року).

Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2017-2022 років перебував на території України легально шляхом оформлення посвідок на тимчасове проживання (остання серії 800225735 строком дії: 11.08.2021 року - 11.08.2022 року).

Позивач 26.09.2022 року звернувся до ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисну, в якій зазначав про переслідування його через релігійні переконання в зв`язку із сповідуванням Ісламу на території РФ.

За результатами розгляду цієї заяви ДМС прийняла рішення від 01.09.2023 року №144-23 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначене рішення позивачем було оскаржене в судовому порядку.

Рішенням Одеським окружним адміністративним судом від 01.01.2024 року у справі 420/27873/23, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2024 року та набрало законної сили 12.03.2024 року, скасовано рішення ДМС від 01.09.2023 року №144-23, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з врахуванням інформації по країні походження позивача та висновків суду у цьому рішенні.

В рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 01.01.2024 року у справі 420/27873/23 було зазначено, що ДМС не враховане тривале з 2017 року перебування заявника на території України разом із членами родини; наявність у позивача проукраїнської позиції, що підтверджується матеріалами з особистої сторінки у соціальній мережі Facebook; не здійснено аналіз актуальної інформації по країні походження щодо кримінального переслідування осіб за публікації в мережі Інтернет, пов`язані з війною Росії проти України.

На виконання вищевказаного рішення суду, 18.03.2024 року ДМС прийнято рішення №02-24 про повторний розгляд заяви позивача про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.6.10 розділу VI «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

В рамках повторного розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальним органом ДМС проведено опитування позивача, яке оформлено протоколом від 23.05.2024 року, а також проаналізовано інформацію по країні походження.

Головним управлінням ДМС України в Одеській області 27.06.2024 року складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який обґрунтований тим, що факти повідомлені заявником не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, передбачених п.10 ч.1 ст.1 та п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому, територіальним органом ДМС прийнято до уваги, в тому числі, позицію СБУ щодо рекомендації ДМС відмовити позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі цього висновку, ДМС 21.08.2024 року прийнято оскаржуване рішення №131-24 про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем проаналізовано всі обставини та обґрунтовано зроблені висновки про те, що, в даному випадку, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обумовлено не потребою в міжнародному захисті, а пов`язане з бажанням легалізувати своє перебування на території України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.1, 4, 10, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Країна громадянської належності - країна, громадянином (підданим) якої є особа. За умови, якщо особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5, ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Згідно ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вже зазначено вище, позивач звернувся за захистом в Україні 26.09.2022 року, однак приїхав в Україну ще наприкінці вересня 2017 року легально, неодноразово протягом 2019-2020 року перетинав державний кордон України, був документований посвідкою на тимчасове проживання та тільки після закінчення її терміну звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з метою легалізації свого прибування на території України.

Отже, за таких обставин та враховуючи наведені вище норми, можна дійти висновку, що в даному випадку позивачем значно порушений строк звернення із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складає 5 робочих днів.

Верховний Суд в постанові від 23.06.2021 року у справі №420/5005/20 зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Також з матеріалів справи, відзиву на позовну заяву, матеріалів особистої справи позивача та рішення ДМС вбачається, що позивач мав безперешкодний доступ до адміністративних послуг, що надаються країною походження позивача, оскільки він замість втраченого паспорту громадянина РФ 28.11.2017 року отримав новий паспорт.

Також ДМС зазначає, що фактично позивач протягом тривалого періоду часу використовував посередницькі структури для легалізації свого перебування на території України посилаючись на волонтерську діяльність та тільки після того, як не зміг продовжити посвідку на тимчасове проживання, звернувся до міграційних органів із заявою про надання йому статусу біженця.

В протоколі співбесіди з позивачем зазначено, що на запитання про волонтерську діяльність позивач надав відповідь, що такою діяльністю не займався, але коли він приїхав в Україну почав шукати способи легалізації, познайомився з людиною, якій надав необхідні документи та йому зробили посвідку.

Щодо проукраїнської позиції позивача відповідачем проаналізовано такі обставини та встановлено, що той акаунт в соціальній мережі Facebook, який зазначений позивачем в інформаційному листі до заяви про надання йому статусу біженця заблокований, закритий та не містить жодної інформації проукраїнського характеру. Також відповідачем проаналізовано зміст зазначеного позивачем телеграм-каналу, на якому він висловлює проукраїнську позицію, однак його зміст не пов`язаних з проукраїнською позицією, в ньому викладаються репости в більшості з російських новин.

Отже, враховуючи наведене ДМС робить висновок, з яким погоджується колегія суддів та який не спростовано позивачем під час розгляду судом даної справи, що твердження позивача про активну проукраїнську позицію, що може стати підставою для його переслідування в РФ, не підтверджуються будь-якими належними доказами у справі, а волонтерська діяльність в Україні спростована самим позивачем під час проведення з ним співбесід.

Крім того, за даними Служби безпеки України позивач проводить на території України агітаційну діяльність, спрямовану на популяризацію радикальних ісламських ідей та Служба безпеки України не рекомендує надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Такі доводи Служби безпеки України не заперечувались та не спростовувались.

Також ДМС було здійснено аналіз інформації по країні походження позивача, що стосується переслідування осіб за проукраїнську діяльність, однак такої діяльності позивача матеріалами справи не встановлено.

Стосовно позивача не встановлено обставин розповсюдження інформації про збройні сили РФ та дискредитацію російської армії, поширення правових чи аналітичних позицій з цього приводу в засобах масової інформації, позивач не є журналістом чи політиком, особою, яка відкрито критикує владу РФ, а сам факт перебування позивача в Україні не спричиняє його переслідування, дискримінацію, тощо.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що інформація, яку надає позивач носить загальний характер та не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його або членів його сім`ї за політичними, релігійними чи іншими ознаками.

Щодо переслідування позивача за ознаками релігійних переконань, слід зазначити, що ці обставини встановлювалися під час попереднього розгляду первісної заяви позивача до ДМС, зокрема, у висновку ДМС зазначено, що відсутність переслідування заявника за ознакою національності підтверджується ним самостійно. Встановлено, що: заявник користувався рівними та однаковими правами і обов`язками у порівнянні з іншими співгромадянами; заявник без перешкод контактував з різними представниками населення та віросповідання, не зазначав дискримінації та утисків з боку влади чи правоохоронних структур; вільно спілкувався башкирською мовою, яка офіційно дозволена та застосовується у діловодстві; заявник дотримувався культурної та національної обрядовості, побоювання чи переслідування за цією ознакою не виявлені; він не зазначав переслідування за ознаками раси, громадянства, національності, політичних переконань та належності до соціальної групи; стосовно нього не застосовувалися заходи систематичного фізичного впливу; він ніколи не висловлював власних громадянських чи суспільно-політичних позицій, не застосовував Інтернет для поширення будь-якої інформації, що може потрапити у поле зору влади чи правоохоронних структур; не приймав активної участі у політичних процесах Росії, не балотувався, брав участь у голосуванні під час виборів різного формату; протягом перебування в Україні не змінював власного світогляду, контактів з представниками антиросійського спрямування не підтримує, будь-яких публікацій не здійснював; волонтерська діяльність шукача захисту не підтверджується; заявник не належав до жодних відокремлених, у т.ч. радикальних, релігійних течій Ісламу, його віросповідання є традиційним та співпадає з віросповіданням переважної більшості мусульман Росії; на період проживання в Росії заявник вільно дотримувався канонів Ісламу, будь-якої дискримінації, утисків, побоювань або переслідування не зазнавав; під час опитування заявник не зміг повідомити жодного випадку, пов`язаного з ним або оточенням, що б вказувало на існування суб`єктивних чи об`єктивних побоювань в РФ за ознакою віросповідання; Іслам є дозвільною релігією в Башкортостані, віруючі без утисків та дискримінації проводять молитви, дотримуються посту, самостійно вивчають канони віросповідання; заявник не підтримує радикальних течій, вважає недоречним елемент впливу релігії на державний устрій країни, до категорії фанатиків ні заявник, а ні його дружина ніколи не належали; заявник не зміг повідомити приклади арешту чи затримання близьких родичів, знайомих, друзів після його виїзду за межі країни громадянської належності. За матеріалами особової справи встановлено відсутність ознак щодо можливості застосування до заявника серйозної шкоди у вигляді смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання чи ситуації загальнопоширеного насильства у разі повернення до РФ. Стосовно ймовірності призову до збройних сил РФ, то в РФ підписано указ про часткову мобілізацію, метою якої є застосування призову до громадян РФ, які раніше служили в російських військових силах і здобули певні спеціальності, що спростовує твердження заявника, як особи, яка не має військового досвіду та спеціальності. Заявник не зміг пояснити чому він не скористався у 2017 році альтернативною строковою службою, передбаченою у законодавстві РФ через релігійні переконання.

Такі обставини були визнані судами у справі №420/27873/23 доведеними, позивач не заперечував таким висновкам суду та не оскаржував їх.

Крім цього, необхідність повторного розгляд заяви позивача за рішенням Одеським окружним адміністративним судом від 01.01.2024 року у справі №420/27873/23 була обумовлена саме не врахуванням відповідачем доводів стосовно проукраїнської позиції позивача.

При цьому, як вже зазначено вище, під час розгляду матеріалів стосовно позивача міграційними органами встановлено, що позивач не належить до жодних відокремлених, в тому числі, радикальних релігійних течій Ісламу, його віросповідання є традиційним та співпадає з переважною більшістю мусульман Росії, він вільно дотримувався канонів Ісламу, відвідував мечеті та будь-якої дискримінації, утисків, побоювань або переслідувань не зазнавав.

Щодо тверджень позивача про членство в громадській організації «Башкорт», «Хізб ут-Тахрір», слід зазначити, що позивач не є членом цих організації, про що він зазначав під час проведення з ним співбесід.

Отже, з аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що він не зазнавав переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так само, з аналізу матеріалів особової справи не вбачається загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини (п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»), оскільки позивач не зазнавав особистих погроз, переслідувань, утисків, дискримінації чи обмежень прав і свобод на території РФ, зокрема не був і не є об`єктом кримінального переслідування, у випадку повернення до РФ заявнику не загрожуватиме смертна кара або вирок про смертну кару, позивач чи його родичі не зазнавали тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження, що підтверджується позивачем в співбесідах, позивач мав можливість реалізовувати основоположні права, свободи і обов`язки під час проживання в РФ.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені обставини, дослідив інформацію по країні походження та прийняв правомірне рішення від 21.08.2024 року №131-24 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька