Справа № 591/7845/25
Суддя: Зеря Ю. О.
Дата ухвалення: 2025-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/7845/25
Провадження № 2-а/591/459/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі головуючого судді Зері Ю.О., за участю секретаря судового засідання Ткаченко Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в особі представника адвоката Кубанової Анни Михайлівни,

до відповідача 1: ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ,

до відповідача 2: ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ,

про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення

установив:

15.07.2025 до Зарічного районного суду м. Суми надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 в особі представника про скасування постанови про адміністративне правопорушення, у якому представник позивача просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення №Х 06/25-43 від 14.06.2025, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що, на думку позивача, оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення №Х 06/25-43 від 14.06.2025 за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, у виді штрафу у розмірі 25500 грн винесена без наявності складу адміністративного правопорушення, на підставі недопустимого доказу протоколу про адміністративне правопорушення, з істотними порушеннями порядку накладення адміністративного стягнення поза визначеним законом строком.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18.07.2025 відкрито провадження у даній справі, поновлено позивачу строк для оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення від 14.06.2025 про притягнення його до адміністративної відповідальності та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін, розгляд справи по суті призначений на 24.07.2025, який відкладався до 26.08.2025 та до 10.09.2025.

Відповідачі відзивів на позовну заяву не надавали, повноважні представники відповідачів у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У судове засідання, яке відбулось 10.09.2005, сторони не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до поданого представником позивача до суду клопотання від 10.09.2025 остання позов підтримала, просила провести судове засідання без її участі та участі позивача.

Враховуючи неявку учасників фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно, повно і об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, надані учасниками на підтвердження їх вимог і заперечень, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Згідно протоколу №Х06/25-43 від 04.06.2025 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , категорично відмовився від проходження медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби, згідно рішення начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 у формі направлення на військово-лікарську комісію від 25.05.2025 № 3590053. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги абз. 4 частини першої статті 22 Закону України від 21.10.1993 №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Також позивачу було роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, права та обов`язки статті 268 КУпАП та повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 14:25 год. 14.06.2025.

У протоколі позивач власним підписом підтвердив, що отримав другий примірник протоколу.

14.06.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 винесена постанова №Х 06/25-43 про накладення адміністративного стягнення. Відповідно до постанови 04.06.2025 о 15 год 00 хв. ОСОБА_1 під час дії особливого періоду у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 категорично відмовився від проходження медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби, згідно з рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 у формі направлення на військово-лікарську комісію від 04.06.2025 № 3590053. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги абз. 4 частини першої статті 22 Закону України від 21.10.1993 №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

За змістом оскаржуваної постанови, позивач відмовився від проходження військово-лікарської комісії, чим порушив абз.4 ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП України.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2025 року позивач був зупинений на вулиці службовими особами поліції та був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 під приводом уточнення неточностей в реєстрі.

Після доставляння до ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивачеві було повідомлено про те, що він повинен пройти військово-лікарську комісію. Позивач повідомив, що проходити ВЛК останній не зобов`язаний, оскільки він не є військовозобов`язаним, був виключений з військового обліку, поновлюватися на військовому обліку не бажає.

Внаслідок відмови позивача, було складено протокол про адміністративне правопорушення Х 05/25-1027 від 25.05.2025 року згідно якого ОСОБА_1 перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовився від проходження огляду згідно з рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 у формі направлення на ВЛК № 3590053, який було призначено до розгляду на 14:00 04.06.2025.

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 04.06.2025 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що полягало у відмові від проходження медичного огляду гідно з рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 у формі направлення на ВЛК № 3590053 та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Стаття 61 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Цією конституційною нормою встановлено заборону саме «подвійного», а не «повторного» притягнення до відповідальності. Застосування зазначеного конституційного положення не залежить від того, за яким рішенням особу було притягнуто до відповідальності раніше.

Однак судом встановлено, що оскаржуваною постановою позивача фактично другий раз притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу за одні й ті самі дії - відмову від проходження ВЛК за направленням № 3590053.

Згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відтак всупереч вимогам статті 1 Конституції України позивача повторно притягнуто до відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Крім того матеріалами справи підтверджується, що позивач 30.01.2024 був виключений з військового обліку, про що зроблено відповідний запис в графі 13 «Відмітки про військовий облік» тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_4 , а також проставлено штамп «НЕВІЙСЬКОВОЗОБОВ`ЯЗАНИЙ Сумський МВК 30.01.2024 р.».

Крім цього, у графі 14 тимчасового посвідчення військовозобов`язаного зроблено запис «30.01.2024 виключений з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_5 згідно ст. 37 п. 6 пп. 6 ЗУ «Про ВО і ВС».

Суд звертає увагу, що статус виключеної з військового обліку особи означає, що така особа втрачає статус військовозобов`язаного та на неї не поширюються обов`язки з військового обліку.

Процедурно рішення про виключення громадянина України з військового обліку означає, що ця особа більше не перебуває на військовому обліку та втрачає статус військовозобов`язаного/резервіста.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6- рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції станом на виключення позивача з обліку), було передбачено, що виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

У пункті 69 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.03.2023 у справі № 600/2520/22-а, при розгляді справи щодо можливості перетину кордону особою, яку було виключено з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено позицію, що «громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, котрі відповідно до пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підлягають виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки).

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазнав змін і на час винесення оскаржуваної постанови має наступну редакцію.

Так відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідних підрозділах розвідувальних органів України підлягають громадяни України на військовий облік військовозобов`язаних:

1) які звільнені з військової служби в запас та не зараховані до військового оперативного резерву;

2) призовники, які пройшли базову загальновійськову підготовку з додержанням умов, передбачених частиною одинадцятою статті 1 цього Закону;

3) які припинили альтернативну (невійськову) службу в разі закінчення строку її проходження або достроково відповідно до Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" та підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних;

4) військовозобов`язані, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання;

5) які набули громадянство України і згідно з цим Законом підлягають взяттю на облік військовозобов`язаних;

6) зняті з військового обліку Збройних Сил України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України відповідно за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України; які відповідно до статті 18 цього Закону звільнені від направлення для проходження базової військової служби;

8) які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників;

9) які звільнені із служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування в запасі;

10) які старші 25 років і раніше не перебували на військовому обліку;

11) які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.

Тобто у переліку громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних відсутні особи, яких виключено з військового обліку.

У зв`язку з виключенням позивача з військового обліку, останній втратив статус військовозобов`язаного, а тому на нього не розповсюджується дія Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі правом на подання до суду відзиву не скористалися, що суд розцінює як визнання позову відповідно до положень частини четвертої статті 159 КАС України.

Відповідно до статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Зі змісту статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення України вбачається, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: 1) відсутність події і складу адміністративного правопорушення; 2) недосягнення особою на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку; 3) неосудність особи, яка вчинила протиправну дію чи бездіяльність; 4) вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони; 5) видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення; 6) скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність; 7) закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу; 8) наявність по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, постанови компетентного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, або нескасованої постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, а також повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту; 9) смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі статтею 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У ході розгляду справи встановлено, що посадова особа, яка винесла оскаржувану постанову, при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача допустила неповноту розгляду, у процесі розгляду справи не було встановлено обставин, які перешкоджають притягненню позивача за адміністративне правопорушення, суб`єктом якого він не може бути відповідно до положень законодавства.

Керуючись статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

За викладених обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, у зв`язку з чим адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування позивачу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн підлягають відшкодуванню йому за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 , як юридичної особи, структурним підрозділом якої є ІНФОРМАЦІЯ_6 , у зв`язку із задоволенням позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72, 77, 139, 241-246, 262, 286, 295, 297 КАС України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кубанової Анни Михайлівни, до відповідача 1: ІНФОРМАЦІЯ_2 , до відповідача 2: ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, задовольнити.

Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення №Х 06/25-43 від 14.06.2025 у справі про адміністративне правопорушення, за якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 25500 грн за частиною третьою статті 210-1 КУпАП та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 605,60 грн.

Видати виконавчий лист після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ,

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Суддя Ю.О. Зеря