Справа № 420/12395/24
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/12395/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року (суддя Юхтенко Л.Р., м. Одеса, повний текст рішення складений 14.01.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22.04.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якому позивачка просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 16.01.2024 року №96 про відмову у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу період роботи секретарем-машиністкою адвоката з 03.05.1995 року по 31.12.1997 року;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області призначити та виплатити позивачу пенсію за віком з 10.01.2024 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 16.01.2024 року №96 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 10.01.2024 року та зарахувати до страхового стажу спірний період роботи з 03.05.1995 року по 31.12.1997 року секретарем-машиністкою адвоката.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з урахуванням висновків суду з 10.01.2024 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням ГУ ПФУ в Одеській області подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування поданої скарги апелянт наполягає, що до страхового стажу позивача зараховано всі періоди згідно наданих документів, а тому висловлює згоду із висновками, наведеними в оскаржуваному рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 16.01.2024 року №96 та вважає його законним та обґрунтованим, складеним у відповідності до норм чинного законодавства. Зокрема, під час розгляду заяви позивачки та наданих документів до страхового стажу обґрунтовано не був зарахований період трудової діяльності з 03.05.1995 по 31.12.1997, оскільки в трудовій книжці відсутній відповідний запис про роботу та позивачем не було надано відповідних документів, які підтверджували її роботу.

Також апелянт вважає, що судом помилково визначено орган, який повинен розглянути заяву про призначення пенсії, в особі Головного управління, оскільки оскаржуване рішення прийняте саме Головним управлінням в інший області, яке було спеціально уповноваженим органам державної влади, що здійснювало свої повноваження щодо визначення права, та яким чітко сформульовані підстави незарахування до стажу певного періоду роботи, які зафіксовані в рішеннях про відмову в призначенні пенсії.

Окремо апелянт зауважив, що оскільки повноваження щодо призначення/перерахунку пенсії відноситься до компетенції Пенсійного фонду, суд не може підміняти цей орган або перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Позивачка своїм правом подати відзив на апеляційні скарги не скористалася, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по досягненню 60-річного віку звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою встановленого зразка №3756 про призначення пенсії за віком.

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 22.09.2023 №96 відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з тим, що страховий стаж особи становить 27 років 11 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 26.06.2026 року.

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 повторно звернулась до територіального пенсійного органу із заявою встановленого зразка №131 від 10.01.2024 року.

16.01.2024 за результатами розгляду вказаної заяви та поданих документів ГУ ПФУ в Запорізькій області було прийнято рішення №96 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Згідно вказаного рішення: Вік заявниці 60 років 06 місяців 15 днів. Необхідний страховий стаж, передбачений ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 30 років. Страховий стаж особи 27 років 11 місяців 9 днів. Результати розгляду поданих документів: до страхового стажу не враховано період роботи 03.05.1995 року по 31.12.1997 року згідно трудового договору від 03.05.1995 року, оскільки відсутня реєстрація договору в службі зайнятості, лист №1500-0605-8/4487 від 09.01.2024 року. Про сплату страхових внесків не містить підстав видачі, не містить інформації щодо сплати внесків до ПФУ ФОП ОСОБА_2 за зазначений період, саме на заявника.

Не погодившись з відмовою у призначенні пенсії ОСОБА_1 звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції встановив, що до страхового стажу позивача безпідставно не було зараховано спірний період.

З метою поновлення порушеного права суд зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивачки період роботи з 03.05.1995 року по 31.12.1997 року секретарем-машиністкою адвоката та повторно розглянути заву про призначення пенсії.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішенню суду першої інстанції в частині оскарження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним Законом, що регулює відносини у системі пенсійного права є Закон України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058-IV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону №1058-IV цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

В силу положень ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Також ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що до набрання чинності Законом №1058-IV, а саме до 01.01.2004, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.2004.

Як вбачається із спірного рішення від 16.01.2024 №96, ГУ ПФУ в Запорізькій області до страхового стажу ОСОБА_1 не враховано період роботи 03.05.1995 по 31.12.1997 згідно трудового договору від 03.05.1995, оскільки відсутня реєстрація договору в службі зайнятості.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що у період роботи позивачки згідно згаданого трудового договору статтею 21 КЗпП було визначено, що трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законодавством.

Стаття 24 КЗпП мала наступну редакцію: трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) в інших випадках, передбачених законодавством України. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» (далі Закон №1356-ХІV), який набрав чинності 13.01.2000, КЗпП доповнено статтею 24-1 «Реєстрація трудового договору», відповідно до якої, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

У зв`язку з прийняттям Закону №1356-XIV відповідно до статей 24 і 24-1 КЗпП і на виконання доручень Кабінету Міністрів України від 13.01.2000 та 14.07.2022 №429, наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 №260 було затверджено форму трудового договору між працівником і фізичною особою та «Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою».

«Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників», яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України (далі МЮУ), Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58 (зареєстровано в МЮУ) від 17.08.1993 №110) було передбачено, що на працівників, які працюють на умовах трудового договору у підприємців, що не мають прав юридичної особи, а також на працівників, які працюють у окремих громадян по їх обслуговуванню (як домашні робітниці, няньки, шофери, охоронники та інші) трудові книжки не ведуться. Їх робота підтверджується довідкою організації, за участю якої було укладено трудовий договір між наймачем і працівником, а також довідкою про сплату внесків до фонду державного соціального страхування (абзац 3 пункту 1.1.).

Отже станом на період роботи 03.05.1995 по 31.12.1997 позивачки згідно трудового договору від 03.05.1995 КЗпП не було передбачено реєстрацію укладеного між працівником і фізичною особою у письмовій формі трудового договору у державній службі зайнятості.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ГУ ПФУ в Запорізькій області було протиправно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 03.05.1995 по 31.12.1997 у ФОП з посиланням на необхідність реєстрації договору в службі зайнятості.

Таким чином колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції в частині скасування спірного рішення ГУПФУ.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити пенсію за віком, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто, право на отримання пенсії повинно бути захищеним в цілому та всебічно, однак з урахуванням дискреційних повноважень органу публічної влади.

Відповідно до Рекомендації №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 р. №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Таким чином колегія суддів вважає неаргументовані доводи апеляційної скарги пенсійного органу в частині того, що суд не може підміняти цей орган або перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Водночас колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області з наступних міркувань.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

З матеріалів справи вбачається, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачкою заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в Запорізькій області, рішенням якого відмовлено в призначенні пенсії.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо розгляду заяви позивача з прийняттям відповідного рішення має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Одеській області.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23, від 16.10.2024 у справі №140/14380/23.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні у відповідний частині.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року змінити, виклавши абзаци третій та четвертий резолютивної частини рішення в наступної редакції:

"Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 10.01.2024 року та зарахувати до страхового стажу спірний період роботи з 03.05.1995 року по 31.12.1997 року секретарем-машиністкою адвоката.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з урахуванням висновків суду з 10.01.2024 року".

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов