Справа № 460/15308/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/15308/24 пров. № А/857/8171/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмича С. М.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року (ухвалене головуючим суддею Греськом О.Р. у м. Рівне) у справі № 460/15308/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідачів в якому просив:

визнати протиправними дії щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 07.08.1991 по 03.09.1993, з 20.09.1993 по 01.02.2004 та призначенні пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи як особі, яка постійно проживала внаслідок на території радіоактивного забруднення, починаючи з 29 жовтня 2024 року;

визнати протиправним та скасувати рішення від 06.11.2024 №05 про відмову у призначенні пенсії, зобов`язання зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 07.08.1991 по 03.09.1993, з 20.09.1993 по 01.02.2004 та призначити пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи як особі, яка постійно проживала внаслідок на території радіоактивного забруднення, починаючи з 29 жовтня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що має право на вихід на пенсію зі зниженням пенсійного віку, зважаючи на наявність необхідного страхового стажу та періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №05 від 06.11.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 07.08.1991 (з урахуванням вже врахованих періодів) та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.10.2024 про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, прийнявши відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 6 років (3 роки-початкова величина зниження пенсійного віку) та додатково 3 роки за повних 6 років проживання, роботи, але не більше 6 років. Крім того, суд зазначив, що позивач має необхідний страховий стаж, який підтверджується даними трудової книжки. На думку суду, дії Органу Пенсійного фонду щодо не зарахування стажу лише через невідповідність особистих даних заявника, що не відповідає його паспортним даним, є протиправними.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Великі Цепцевичі Володимирецького району Рівненської області, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_2 від 18.11.2024, орган, що видав: 5611.

Позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням (категорії 3) серії НОМЕР_3 , виданим Рівненською облдержадміністрацією 18.05.2012.

Довідкою Антонівської сільської ради Вараського району Рівненської області від 09.05.2024 №995 підтверджується, що позивач дійсно була зареєстрована та проживала в с.Великі Цепцевичі Вараського (Володимирецького) району Рівненської області, територія якого згідно Постанови Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, з 22.01.1970 по 01.09.1986 та з 01.08.1991 по 01.12.1991. Підстава: погосподарська книга №7, особовий рахунок № НОМЕР_4 за 1986-1990 роки, погосподарська книга №7, особовий рахунок № НОМЕР_5 за 1991-1995 роки.

Адресою місця проживання позивача з 11.01.2000 є місто Вараш Рівненської області, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 30.11.2024.

29.10.2024 позивач звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Заяву зареєстровано в органі Пенсійного фонду 29.10.2024 за №3570.

За принципом екстериторіальності заява та додані до неї документи були передані до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області для вирішення питання про призначення пенсії.

Так, 06.11.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення №05 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 в зв`язку з відсутністю необхідного стажу та в зв`язку з не підтвердженням факту періоду проживання на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 3 роки.

У цьому рішенні вказано, що вік заявника становить 54 роки 9 місяців 7 днів, страховий стаж становить 22 роки 11 місяців 03 дні. Згідно довідки №995 від 09.05.2024, виданої Антонівською сільською радою Вараського району Рівненської області період проживання на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 0 років 8 місяців 7 днів. Загальний період проживання на території зони гарантованого добровільного відселення - 0 років 8 місяців 7 днів. За доданими документами до страхового стажу не враховані періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки ім`я заявниці на російській мові не відповідає паспортним даним. Наявна копія Володимирецького районного суду від 05.09.2024 справа 55682051/24 щодо встановлення факту проживання в селі Великі Цепцевичі Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області адресовано Антонівській сільській раді Вараського району Рівненської області, зобов`язання щодо врахування періодів проживання Пенсійним фондом України відсутнє.

Листом від 08.11.2024 за №1700-0205-8/63763 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомило позивача про прийняте рішення.

Вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.03.2003 №1058-ІV (Закон №1058-ІV).

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII від 28.02.1991 (Закон №796-XII).

Відповідно до статті 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 55 Закону №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Згідно з ч.1 ст. 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Частиною 3 статті 55 Закону №796-XII прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування і цього Закону.

Відповідно до п.13 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-ІV у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше трьох років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому, постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні два повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з абзацом дев`ятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

Статтею 14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи (ч.3 ст.65 Закону №796-XII).

Згідно з статтею 15 Закону №796-XIIдовідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.

Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 №398/494/17, від 17.05.2021 №336/6218/16-а.

Таким чином, таке посвідчення позивачу видане уповноваженим на те державним органом, який при видачі зазначеного посвідчення перевіряв достовірність поданих позивачем документів.

Встановлені судом обставини справи свідчать, що позивач має посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорія 3, відповідно до якого позивач має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи для осіб, які постійно проживають та постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) відселення та гарантованого добровільного відселення.

Судом встановлено, що згідно з довідкою Антонівської сільської ради Вараського району Рівненської області від 09.05.2024 №995 позивач дійсно була зареєстрована та проживала в с.Великі Цепцевичі Вараського (Володимирецького) району Рівненської області, з 22.01.1970 по 01.09.1986 та з 01.08.1991 по 01.12.1991.

Крім того, рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.09.2024 у справі №556/2051/24, яке набрало законної сили 08.10.2024, встановлено факт проживання позивача в с.Великі Цепцевичі Володимирецького району (нині, - Вараського району) Рівненської області в період з 01.09.1986 по 01.08.1991 та з 01.12.1991 по 01.01.1993.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР №106 від 23.07.1991"Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи", с. Великі Цепцевичі Володимирецького району Рівненської області дійсно відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

А також, наголошує, що за сталою практикою Верховного Суду, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, судовим рішенням від 05.09.2024 у справі №556/2051/24 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме: постійного проживання позивача в с.Великі Цепцевичі Володимирецького району (нині, - Вараського району) Рівненської області в період з 01.09.1986 по 01.08.1991 та з 01.12.1991 по 01.01.1993, що має преюдиційне значення при розгляді цієї справи.

Таким чином, період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення (по співставленню періодів проживання відповідно до довідки 09.05.2024 №995 та рішення суду) з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 01.01.1993 становить 6 років 8 місяців 10 днів.

Відтак, твердження Пенсійного органу про те, позивач прожила у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 менше 3 років є помилковими та не підтверджені належними і допустимими доказами.

За наведених обставин, позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 6 років (3 роки-початкова величина зниження пенсійного віку) та додатково 3 роки за повних 6 років проживання, роботи, але не більше 6 років.

Щодо відмови у призначенні позивачу пенсії через відсутність страхового стажу .суд зазначає таке.

Відповідно до змісту спірного рішення, страховий стаж, визначений Пенсійним органом становить 22 роки 11 місяців 03 дні.

Зокрема, до страхового стажу позивача не враховані періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки ім`я заявниці на російській мові не відповідає паспортним даним.

Відповідно до положень ст.24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону № 1058-IV за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Закону № 1058-IV.

Так, згідно з ст.56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Також згідно із ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. А необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Подібний висновок відображений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 588/647/17.

При цьому суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.

Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

При цьому, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

Також подібна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 року у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а.

Досліджуючи зміст трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 07.08.1991, суд встановив, що така містить всі необхідні записи про періоди її роботи, які здійсненні у хронологічному порядку, з посиланням на накази на підставі яких вони вчинені, засвідчені печатками та підписом відповідальної особи підприємства і дефектів їх вчинення не мають.

Натомість Пенсійний орган не враховував періоди роботи позивача згідно записів зазначеної вище трудової книжки, оскільки ім`я заявниці на російській мові не відповідає паспортним даним.

Разом з цим, суд враховує, що у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 07.08.1991 ім`я позивача зазначено російською мовою ОСОБА_2 , яка є розповсюдженою розмовною формою імені ОСОБА_3 , що на думку суду, є тотожним перекладу українською мовою ОСОБА_2 та відповідає паспортним даним позивача (паспорт № НОМЕР_2 ).

Таким чином, дії Органу Пенсійного фонду щодо не зарахування стажу лише через невідповідність особистих даних заявника, що не відповідає його паспортним даним, є протиправними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про т, що наведене свідчить про те, що територіальний орган Пенсійного фонду формально та без детального з`ясування обставин та документів поданих позивачем для призначення пенсії, прийняв рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії, що у контексті частини другої ст.2 КАС України свідчить про протиправність оскаржуваного рішення та необхідність його скасування. Відтак, з метою захисту порушеного права позивача, слід зобов`язати орган Пенсійного фонду повторно розглянути заяву позивача від 29.10.2024 про призначення пенсії за віком, прийнявши відповідне рішення, з врахування правових висновків, зазначених судом у рішенні.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року у справі № 460/15308/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула