Справа № 380/24534/23
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Грень Н.М.

08 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/24534/23 пров. № А/857/26402/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Львівської обласної державної адміністрації на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року у справі № 380/24534/23 за адміністративним ОСОБА_1 до Львівської обласної державної адміністрації, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Самбірської районної державної адміністрації, Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

В С Т А Н О В И В :

19.10.2023р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Львівської обласної державної адміністрації, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації № 945/0/5-17 від 10.10.2017р. «Про скасування розпорядження голови Самбірської райдержадміністрації №832 від 30.12.2011 р., в частині визнання протиправним та скасування рішення відносно ОСОБА_1 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.05.2025р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Львівська обласна державна адміністрація подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.05.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в 2011 році ОСОБА_1 звернулася із заявою до голови Самбірської районної державної адміністрації із заявою, у якій просила надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею два гектари, для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка розташована межами с. Нагірне.

Крім того, у матеріалах справи наявний лист Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області від грудня 2011 року за № 478, адресований голові Самбірської РДА ОСОБА_2 , із змісту якого видно, що виконком Ралівської сільської ради надає згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с. Нагірне на території Ралівської сільської ради із земель запасу рілля, зокрема ОСОБА_1 .

У матеріалах справи також наявна довідка про погодження проекту розпорядження «Про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність на території Ралівської сільської ради» начальником управління Держкомзему у Самбірському районі.

30.12.2011р. Розпорядженням голови Самбірської районної державної адміністрації № 832 «Про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність на території Ралівської сільської ради», враховуючи заяви громадян та клопотання виконкому Ралівської сільської ради від 01 грудня 2011 року № 978 надано дозвіл на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність на території Ралівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Нагірне в урочищі «За церквою» із земель запасу Ралівської сільської ради, орієнтовною площею 47,7 га рілля згідно з додатком.

Списком громадян, яким надається дозвіл на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність на території Ралівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, який є додатком до розпорядження голови районної державної адміністрації від 30.12.2011р. № 832, під номером 13 такою особою є позивач.

На підставі цього розпорядження, за замовленням ОСОБА_1 , Приватне підприємство «Інформаційний кадастровий центр» виготовив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, за місцем розташування земельної ділянки: с. Нагірне, Ралівська с/р, Самбірський район, Львівська область.

Відповідно до довідки про кількісні характеристики земельної ділянки, розподілення земель між власниками та користувача, яка складена Управлінням Держземагенства у Самбірському районі Львівської області від 26.06.2015р., зазначено «розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, графічні матеріали, на яких зазначені місце розташування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, земельна ділянка, площею 1, 3682 га передається у власність ОСОБА_1 .

Управлінням Держземагенства у Самбірському районі Львівської області від 02.09.2015р. № 1207 складено висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність гр. ОСОБА_1 у с. Нагірне, Ралівської с/л, Самбірського району Львівської області для ведення особистого селянського господарства.

10.10.2017р. Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації «Про скасування розпорядження голови Самбірської районної державної адміністрації від 30.12.2011р. № 832», скасовано розпорядження голови Самбірської районної державної адміністрації від 30.12.2011р. №832 «Про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність на території Ралівської сільської ради.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.7, ч.8 ст.118 Конституції України, місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні органам виконавчої влади вищого рівня

Рішення голів місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції та законам України, іншим актам законодавства України, можуть бути відповідно до закону скасовані Президентом України або головою місцевої державної адміністрації вищого рівня.

ч.1 ст.6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (у редакції на момент виникнення правовідносин), встановлено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Із змісту ч.6, ч.7 ст.118 Земельного кодексу України видно, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

ч.8 ст.118 Земельного кодексу України встановлено, що розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

В п.«а» ч.1 ст.122 Земельного кодексу України видно, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання.

Розпорядженням голови Самбірської районної державної адміністрації від 30.12.2011р. № 832 «Про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність на території Ралівської сільської ради», враховуючи заяви громадян та клопотання виконкому Ралівської сільської ради від 01 грудня 2011 року № 978 надано дозвіл на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність на території Ралівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Нагірне в урочищі «За церквою» із земель запасу Ралівської сільської ради, орієнтовною площею 47,7 га рілля згідно із з додатком.

Із списку громадян, яким надається дозвіл на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність на території Ралівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, який є додатком до розпорядження голови районної державної адміністрації від 30.12.2011р. № 832, під номером 13 такою особою є ОСОБА_1 ..

В матеріалах справи наявний лист Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області від грудня 2011 року № 478, адресований голові Самбірської РДА ОСОБА_2 , із змісту якого видно, що виконком Ралівської сільської ради надає згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с. Нагірне на території Ралівської сільської ради із земель запасу рілля, зокрема позивачу.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що жодних зауважень щодо недотримання вимог законодавства у частині, що стосується подання неналежних документів ОСОБА_1 на отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства не висловлено Самбірською районною державною адміністрацією, Ралівською сільською радою Самбірського району Львівської області.

Водночас, 10.10.2017р., тобто більше ніж через шість років, Львівська обласна державна адміністрація приймає розпорядження «Про скасування розпорядження голови Самбірської районної державної адміністрації від 30.12.2011р. № 832», із змісту якого видно, що скасовано розпорядження голови Самбірської районної державної адміністрації від 30.12.2011р. №832 «Про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність на території Ралівської сільської ради.

Як на підставу прийняття даного розпорядження, Львівська обласна державна адміністрація зазначає про наявність клопотання Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 02.06.2017р. №13-13-0.4-47/91-17, листи Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області від 03.04.2017р. № 261 та Самбірської районної державної адміністрації від 31.07.2017р. № 02-32-14/265-2268/4-02.

Однак, такі листи є суперечливими та не можуть бути підставою для скасування розпорядження голови Самбірської районної державної адміністрації, оскільки у листі від 03.04.2017р. №261 Ралівська сільська рада зазначає, що «в ході підготовки даних розпоряджень Ралівською сільською радою та її посадовими особами не здійснювалося погодження передачі таких земель у власність громадянам». Однак, в матеріалах справи наявний інший лист Ралівської сільської ради за № 978 від грудня 2011 року, відповідно до якого «Виконком Ралівської сільської ради надає згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту у с. Нагірне на території Ралівської сільської ради із земель запасу.

Отже, у цьому випадку Ралівська сільська діяла непослідовно.

Разом із цим, у Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України дійшов висновків, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Верховний Суд у постанові від 02.04.2020р. у справі № 821/229/17 зазначив: «що хоча вказане Рішення ухвалено щодо скасування актів органів місцевого самоврядування, проте застосований у цьому Рішенні принцип «гарантії стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, може (повинен) бути застосований і у відносинах між громадянами і органами державної влади.»

Так, ненормативні правові акти державної адміністрації є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути у подальшому скасовані державною адміністрацією.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3).

Цей конституційний обов`язок держави перед громадянами у розрізі із зазначеним вище Рішенням Конституційного Суду України дає підстави для висновку про те, що, хоча відповідно до ст.118 Конституції України, з урахуванням обставин розглядуваної справи, голові обласної державної адміністрації надано право за певних умов скасувати рішення голови районного державної адміністрації, таке право не є абсолютним, тому, оскільки ненормативні правові акти державної адміністрації є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути у подальшому скасовані державною адміністрацією, в тому числі і головою місцевої державної адміністрації вищого рівня.

Слід також зазначити, що індивідуально-правові акти, зокрема, місцевих державних адміністрацій є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки, одностороннє скасування державними адміністраціями цих актів порушує право зазначених осіб на розгляд їх справ відповідно до встановленої Конституцією і законами України процедури.

В п.18 ч.1 ст.4 КАС України видно, що нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п.19 ч.1 ст.4 КАС України).

У постанові від 16.10.2018р. у справі №9901/415/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала таку правову позицію:

«За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Проте, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), а акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин».

Аналогічна позиція висловлена, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018р. у справі № 9901/657/18 (П/9901/657/18), від 19.03.2019р. у справі №826/16994/15, від 09.04.2019р. у справі №9901/611/18, від 21.08.2019р. у справі №9901/283/19, від 18.09.2019р. у справі №9901/284/19, від 19.02.2020р. у справі №9901/307/19, від 13.05.2020р. у справі № 9901/491/19, від 17.02.2021р. у справі №9901/152/20, від 15.04.2021р. у справі № 9901/104/20, від 06.10.2021р. у справі № 9901/26/21, від 19.01.2023р. у справі № 990/92/22.

Тобто, розпорядження голови Самбірської районної державної адміністрації від 30.12.2011р. № 832 «Про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок на території Ралівської сільської ради» у частині, що стосується позивача є актом індивідуальної дії, на підставі якого виникло право на отримання у власність земельної ділянки, а тому відповідач не мав законодавчо визначених підстав для скасування такого розпорядження.

Колегія суддів також зазначає, за замовленням ОСОБА_1 у 2015 році Приватне підприємство «Інформаційний кадастровий центр» виготовив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, за місцем розташування земельної ділянки: с. Нагірне, Ралівська с/р, Самбірський район, Львівська область.

Отже, погодження та затвердження технічної документації є наступним етапом у процесі отримання земельної ділянки.

Таким чином, позивач у повному обсязі вичерпала дію прийнятого щодо нею індивідуального акта.

Стосовно доводів апелянта про наявність підстав для закриття провадження у справі колегія суддів звертає увагу апелянта на таке.

Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у наявності у особи права на звернення за судом захистом, а саме наявності відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

ст.55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

В п.8 ч.1 ст.4 КАС України видно, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

ч.1 ст.5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.

Водночас, таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

У п.1 резолютивної частини Рішення від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

З огляду на вимоги ст.2, ст.5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, з наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач (апелянт) повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

ст.78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

При оскарженні нормативно-правового акта, зокрема, органу місцевого самоврядування, позивачу (апелянту), з-поміж іншого, потрібно обґрунтувати свою належність до суб`єктів правовідносин, до яких застосовується або буде застосовано цей акт. Звертаючись до суду з позовом щодо законності нормативно-правового акта органу місцевого самоврядування позивачу (апелянту), також слід пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржений нормативно- правовий акт у разі, якщо він є суб`єктом зазначених вище правовідносин.

Право на оскарження нормативно-правового акта суб`єкта владних повноважень надано особі, що належать до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Так, у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. У сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

При цьому. підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у ст.2, ст.5 КАС України.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п.19 ч.1 ст.4 КАС України).

До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті.

У постанові від 20 серпня 2019 року у справі №461/2935/16-а Верховний Суд, надаючи оцінку акту індивідуальної дії зауважив, що категорію «особа, якої стосується акт» необхідно відрізняти від категорії з більш вузьким значенням - «особа, стосовно якої прийнято акт», оскільки індивідуальний акт, який хоч не прийнято стосовно певної особи, фактично, може стосуватись її прав.

Отже, для визначення кола осіб, що мають право на оскарження індивідуального акта, необхідно з`ясувати осіб, яких він стосується, тобто порушує права чи інтереси, а не лише стосовно кого він прийнятий.

Колегія суддів звертає увагу на те, що формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж і внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Тобто, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому, не суттєво, за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками. Під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових і фактичних перешкод для надання її у власність чи оренду, зокрема спірність прав щодо ділянки. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки в оренду, а не на стадії надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Надання дозволу на розроблення проекту відведення не свідчить, що проект компетентним органом буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, орган місцевого самоврядування може відмовити.

Із матеріалів справи видно, що 21.08.2023р. ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора із заявою за реєстраційним номером 56714299 про державну реєстрацію прав на земельну ділянку, кадастровий номер :11:000:0420 на підставі розпорядження голови Самбірської районної державної адміністрації № 832 від 30.12.2011р. «Про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність на території Ралівської сільської ради. Тобто, в даному випадку земельна ділянка вже сформована та їй присвоєно кадастровий номер.

Однак, державний реєстратор відмовив позивачу у реєстрації прав на земельну ділянку, оскільки така вже перебуває у власності за Ралівською сільською радою від 05.11.2020р. на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 11.09.2020р.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що оскаржуване розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації № 945/0/5-17 від 10.10.2017р. не є підставою для відмови позивачу у проведенні реєстраційних дій. Проте, впливає на її права та інтереси щодо реалізації свого права на отримання земельної ділянки, яка навіть не перебуває у власності чи користуванні Львівської обласної державної адміністрації, а тому правові підстави для закриття провадження у справі відсутні, оскільки в даному випадку відсутній приватно правовий спір.

Зважаючи на вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про наявність підстав для задоволення позову. Оскільки, при прийнятті оскаржуваного рішення суб`єкт владних повноважень в особі Львівської обласної державної адміністрації діяв не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано. Тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, недобросовісно та нерозсудливо, а як наслідок оскаржуване рішення у частині, яка стосується позивача, прийняте з порушенням критеріїв правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, які визначені п.п.1, 3, 5, 6 ч.2 ст.2 КАС України. Тому, наявні правові підстави для визнання його протиправним та скасування.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строків звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 дізналась про існування оскарженого розпорядження від 10.10.2017р. лише 25 серпня 2023р., а в суд з позовом звернулась 19.10.2023р. Тобто, в межах 6 місячного строку встановленого ч.1, ч.2 ст. 122 КАС України з дня коли дізналась про порушення свого права як землекористувача, що не спростував апелянт.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року у справі № 380/24534/23- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель