Справа № 280/5772/25
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

08 вересня 2025 року Справа № 280/5772/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04 липня 2025 року на адресу Запорізького окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 (далі позивач) надійшла позовна заява до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 20 липня 2024 року по день фактичного розрахунку 21 червня 2025 року;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 липня 2024 року по 20 червня 2025 року включно в розмірі 262 032,21 грн. (двісті шістдесят дві тисячі тридцять дві гривні двадцять одна копійка);

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме додаткової грошової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року N 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі з 21 липня 2024 року до 20 червня 2025 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення а саме додаткової грошової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі з 21 липня 2024 року до 20 червня 2025 року включно.

Суддею встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини статті 5 Закону України «Про судовий збір».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач у період з 12 березня 2022 року по 20 липня 2024 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 . Під час переведення з вказаної військової частини до іншої позивачу не було виплачено додаткову винагороду, проте вказана додаткова винагороду була виплачена 21 червня 2025 року на виконання рішення, однак відповідачем протиправно не було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та не виплачено компенсацію втрати частини доходів. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою судді від 09 липня 2025 року відкрито спрощене провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Вказаною ухвалою судді відповідачу встановлено 15-дений строк для подання відзиву на позов.

Відповідач позов не визнав. Подав відзив на позовну заяву, у якому зазначає про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, оскільки на військовослужбовців норми КЗпП України не поширюються, а порядок проведення розрахунку при звільненні з військової служби регулюється Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Також, на переконання відповідача, позивач не має права на отримання компенсації за затримку виплати грошового забезпечення відколи сума до виплати встановлена судом. З таких відстав просить суд відмовити у позові.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , та наказом командира Військової частини НОМЕР_4 від 20 липня 2024 року за № 212 виключений із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення військової частини.

19 серпня 2022 року під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини, безпосередньої участі у бойових діях у складі підрозділу ВЧ НОМЕР_2 у Донецькій області, н.п. Опитне солдат ОСОБА_1 одержав травму: МВТ. Часткова ампутація на рівні бічної та проміжної клиноподібної кістки лівої стопи. ВОСП н/3 правої гомілки, що підтверджується довідкою про обставини травми від 02 липня 2024 року №1607/3376. Зі змісту вказаної довідки також вбачається, що позивач був у засобах захисту (бронежилеті, шоломі), під впливом наркотичних речовин та в стані алкогольного сп`яніння не перебував, адміністративного та кримінального правопорушення не вчиняв, не є наслідком навмисного спричинення собі тілесних ушкоджень.

З 19 серпня 2022 року по 24 серпня 2022 року, з 25 серпня 2022 року по 01 вересня 2022 року, з 01 вересня 2022 року по 19 вересня 2022 року, з 04 листопада 2022 року по 12 грудня 2022 року, з 25 травня 2023 року по 29 травня 2023 року, з 29 травня 2023 року по 30 червня 2023 року, з 25 вересня 2023 року по 09 жовтня 2023 року, 10 жовтня 2023 року по 20 жовтня 2023 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні, пов`язаному з наслідками одержання бойової травми, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хворого за відповідний період, а у періоди з 22 вересня 2022 року по 23 жовтня 2022 року, з 14 грудня 2022 року по 14 січня 2023 року, з 26 січня 2023 року по 26 лютого 2023 року за рішеннями військово-лікарської комісії перебував у відпустці за станом здоров`я, копії яких містяться в матеріалах справи. Вказані обставини відповідачем не заперечуються.

Вважаючи, що за період проходження лікування позивачу внаслідок отримання тяжкої трави, пов`язаної із захистом Батьківщини, в тому числі і стаціонарно та за періоди перебування у відпустці за рішенням військово-лікарської комісії для лікування після тяжкої травми Військовою частиною НОМЕР_2 не проводилось нарахування та виплата грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 еквівалентно 100000 грн на місяць, з розрахунку за кожний день лікування позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом в адміністративній справі № 280/5772/25.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року у справі № 280/1469/25, яке набрало законної сили 05 червня 2025 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, яка встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100000,00 грн, у періоди перебування на стаціонарному лікуванні з 04 листопада 2022 року по 12 грудня 2022 року, з 25 травня 2023 року по 29 травня 2023 року, з 29 травня 2023 року по 30 червня 2023 року, з 25 вересня 2023 року по 09 жовтня 2023 року, 10 жовтня 2023 року по 20 жовтня 2023 року та у періоди перебування у відпустці за рішенням військово-лікарської комісії для лікування після тяжкої травми з 14 грудня 2022 року по 14 січня 2023 року, з 26 січня 2023 року по 26 лютого 2023 року пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці після тяжкої травми у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, з урахуванням раніше виплачених сум.

21 червня 2025 року на виконання вищезазначеного судового рішення Військовою частиною НОМЕР_2 на картковий рахунок позивача перераховано кошти у розмірі 305 981,42 грн. Відповідачем по справі вказані обставини не спростовано.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представником відповідача, відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасної виплати додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу , поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Отже, вважаючи ненарахування та невиплату середнього заробітку за час несвоєчасної виплати суми додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини, регулюються Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

При визначенні періоду затримки виплати всіх сум, що належали позивачу суд виходив з наступного.

За частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями статті 116 КЗпП України, у редакція як до 19 липня 2022 року так і у чинній редакції, встановлено обов`язок роботодавця щодо виплати всіх сум, які належать працівнику у день його звільнення.

Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України у редакції до 19 липня 2022 року, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 117 КЗпП України у чинній редакції передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У постанові від 01 травня 2024 року у справі № 140/16184/23 Верховний Суд зазначив, що, незважаючи на визначення приписами статті 117 Кодексу законів про працю України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником у строк, встановлений приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, яким переважно є день звільнення.

20 липня 2024 року позивача виключено зі писків особового складу та всіх видів забезпечення, а грошове забезпечення у повному розмірі виплачено 21 червня 2025 року.

Як наслідок, відповідач у порушення вимог статті 116 КЗпП України, здійснив виплату наведених сум не у день звільнення позивача.

Визначаючи суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд зазначає таке.

В силу положень частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, у пункті 42 постанови Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 зазначено: «Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).».

Крім того, у пункті 73 постанови Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 зазначено: «Водночас Суд зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю Україниу редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.».

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 20 липня 2024 року по 20 червня 2025 року, тобто, період після набрання чинності новою редакцією статті 117 КЗпП України - 19 липня 2022 року.

Тобто, вказаний період обмежується строком виплати у шість місяців.

Суми, які підлягали виплаті позивачу при звільнені надійшли на його рахунок, на виконання рішень суду з періодом затримки більше шести місяців, в той час як з огляду на приписи частини 2 статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу грошове забезпечення у повному обсязі у день виключення його зі списків особового складу частини, проте виконав свій обов`язок у повній мірі лише 21 червня 2025 року.

Враховуючи викладене, з огляду на положення статті 117 КЗпП України, позовні вимоги є обґрунтованими в межах строку виплати, що охоплює шість місяців (185 календарних днів).

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім п.2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд звертає увагу, що, з урахуванням викладеного, за період з 21 липня 2024 року (наступного дня за звільненням) по 20 червня 2025 року включно строк затримки розрахунку з позивачем складає 335 календарних днів.

Визначаючи розмір грошового забезпечення для обрахунку середнього заробітку, судом враховано правові висновки Верховного Суду, згідно яких:

- «…додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, запроваджена на період дії воєнного стану має компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов, за змістом Порядку № 100, не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.» (п.71 постанови Верховного Суду від 31 січня 2025 року справа № 460/2645/24).

Згідно із Довідкою про середньоденне грошове забезпечення, яка наявна в матеріалах справи, розмір грошового забезпечення позивача у травні 2024 року склав 21 657,98 грн., у червні 2024 року 21 657,98 грн., з урахуванням наведених висновків Верховного Суду.

Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 710, 10 грн. (43315,96 грн. (розмір грошового забезпечення у травні червні 2024 року / 61 (кількість календарних днів у травні- червні 2024 року).

Таким чином, середній заробіток який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку за цей період становить 131 368,5 (710,10 * 185 календарних днів).

Суд не погоджується із розрахунком позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні, проведеним останнім у мотивувальній частині позову, оскільки такий розрахунок ним проведено з урахуванням виплат по постанові КМУ № 168, здійснених на виконання судового рішення в адміністративній справі № 280/1469/25. В той же час, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 31 січня 2025 року у справі №460/2645/24, додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, запроваджена на період дії воєнного стану та не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Вирішуючи питання стосовно виплати позивачу компенсації втрати частину доходів, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1, 2, 3, 4, 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

- пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);

- соціальні виплати;

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення)

- сума індексації грошових доходів громадян;

- суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.

З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України постанову №159 від 21 лютого 2001 року, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок №159).

Відповідно до пункту 2 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Пункти 1, 2 Порядку №159 кореспондуються з положеннями Закону №2050-ІІІ і конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до пункту 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

При цьому кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Оскільки відповідачем виплачено позивачу додаткову винагороду 21 червня 2025 року за період з 04 листопада 2022 року по 12 грудня 2022 року, з 25 травня 2023 року по 29 травня 2023 року, з 29 травня 2023 року по 30 червня 2023 року, з 25 вересня 2023 року по 09 жовтня 2023 року, 10 жовтня 2023 року по 20 жовтня 2023 року та у періоди перебування у відпустці за рішенням військово-лікарської комісії для лікування після тяжкої травми з 14 грудня 2022 року по 14 січня 2023 року, з 26 січня 2023 року по 26 лютого 2023 року, отже відповідачем порушено строки виплати додаткової винагороди як доходу, а тому відповідач зобов`язаний здійснити нарахування позивачеві компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період в якому позивачу було нараховано, але невиплачено грошове забезпечення, а саме: з 04 листопада 2022 року по 12 грудня 2022 року, з 25 травня 2023 року по 29 травня 2023 року, з 29 травня 2023 року по 30 червня 2023 року, з 25 вересня 2023 року по 09 жовтня 2023 року, 10 жовтня 2023 року по 20 жовтня 2023 року та у періоди перебування у відпустці за рішенням військово-лікарської комісії для лікування після тяжкої травми з 14 грудня 2022 року по 14 січня 2023 року, з 26 січня 2023 року по 26 лютого 2023 року.

З огляду, що позивачу компенсація втрати частини доходів в день виплати заборгованості по додатковій винагороді не виплачена, суд доходить висновку про необхідність визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів за період з 04 листопада 2022 року по 12 грудня 2022 року, з 25 травня 2023 року по 29 травня 2023 року, з 29 травня 2023 року по 30 червня 2023 року, з 25 вересня 2023 року по 09 жовтня 2023 року, 10 жовтня 2023 року по 20 жовтня 2023 року та у періоди перебування у відпустці за рішенням військово-лікарської комісії для лікування після тяжкої травми з 14 грудня 2022 року по 14 січня 2023 року, з 26 січня 2023 року по 26 лютого 2023 року.

У зв`язку з чим, з метою відновлення порушеного права позивача, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за період з 04 листопада 2022 року по 12 грудня 2022 року, з 25 травня 2023 року по 29 травня 2023 року, з 29 травня 2023 року по 30 червня 2023 року, з 25 вересня 2023 року по 09 жовтня 2023 року, 10 жовтня 2023 року по 20 жовтня 2023 року та у періоди перебування у відпустці за рішенням військово-лікарської комісії для лікування після тяжкої травми з 14 грудня 2022 року по 14 січня 2023 року, з 26 січня 2023 року по 26 лютого 2023 року.

Також суд зазначає, що позовні вимоги в частині виплати компенсації втрати частини доходів за період з 21 липня 2024 року до 20 червня 2025 року не підлягають задоволенню оскільки компенсація втрати частини доходів нараховується за період в якому позивачу було нараховано, але невиплачено додаткову винагороду.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат з урахуванням положень статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 20 липня 2024 року по день фактичного розрахунку 21 червня 2025 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 липня 2024 року по 20 червня 2025 року включно в розмірі 131 368,50 грн. (сто тридцять одна тисяча триста шістдесят вісім гривень 50 копійок).

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за період з 04 листопада 2022 року по 12 грудня 2022 року, з 25 травня 2023 року по 29 травня 2023 року, з 29 травня 2023 року по 30 червня 2023 року, з 25 вересня 2023 року по 09 жовтня 2023 року, 10 жовтня 2023 року по 20 жовтня 2023 року та у періоди перебування у відпустці за рішенням військово-лікарської комісії для лікування після тяжкої травми з 14 грудня 2022 року по 14 січня 2023 року, з 26 січня 2023 року по 26 лютого 2023 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 04 листопада 2022 року по 12 грудня 2022 року, з 25 травня 2023 року по 29 травня 2023 року, з 29 травня 2023 року по 30 червня 2023 року, з 25 вересня 2023 року по 09 жовтня 2023 року, 10 жовтня 2023 року по 20 жовтня 2023 року та у періоди перебування у відпустці за рішенням військово-лікарської комісії для лікування після тяжкої травми з 14 грудня 2022 року по 14 січня 2023 року, з 26 січня 2023 року по 26 лютого 2023 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 08 вересня 2025 року.

Суддя Д.В. Татаринов