Справа № 120/3466/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 р. Справа № 120/3466/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ), про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

17.03.2025 поштою до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовуються протиправною бездіяльністю відповідача щодо нарахування та виплати позивачці грошового забезпечення за безпосередню участь у бойових діях її безвісти зниклого чоловіка з 05.07.2022 по 31.07.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022, з 01.09.2022 по 23.09.2022 та з 02.10.2022 по 12.10.2022.

У позовній заяві зазначається, що безвісти зниклий чоловік позивачки, старший сержант ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та у період з 05.07.2022 по 31.07.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022, з 01.09.2022 по 23.09.2022, з 02.10.2022 по 12.10.2022 брав безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії на території Чернігівської області у складі військової частини НОМЕР_2 , куди його було відряджено для несення служби на підставі бойових наказів Адміністрації Державної прикордонної служби України № 104-гриф від 22.06.2022 та № 106-гриф від 27.06.2022.

При цьому у спірний період чоловік позивачки отримував заробітну плату та додаткову грошову винагороду у розмірі 30 000 грн відповідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 168, тоді як додаткова грошова винагорода із розрахунку до 100 000 грн за участь у бойових діях або забезпеченні відповідних заходів йому не нараховувалась та не виплачувалась, хоча ОСОБА_2 мав право на її отримання.

Ухвалою суду від 21.03.2025 вказану позовну заяву залишено без руху, водночас позивачці встановлено десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення виявлених судом недоліків заяви, а саме надання документа про сплату судового збору за подання адміністративного позову та наведення додаткового обґрунтування заявлених позовних вимог.

07.04.2025 поштою до суду надійшла заява позивачки про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано квитанцію від 03.04.2025 про сплату судового збору у передбаченому законом розмірі та уточнену (доповнену) позовну заяву. Водночас позовні вимоги залишилися незмінними.

Ухвалою суду від 11.04.2025 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 . Розгляд справи вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

21.04.2025 до суду надійшли письмові пояснення, в яких третя сторона зазначає про те, чоловік позивачки у період з 05.07.2022 по 12.10.2022 проходив службу у складі прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_3 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) у відрядженні до військової частини НОМЕР_2 . Водночас видана військовою частиною НОМЕР_2 довідка № 3159 від 14.10.2022 лише підтверджує перебування військовослужбовця у районі ведення бойових дій, однак сама по собі не може вважатися належним і достатнім доказом для нарахування та виплати додаткової грошової винагороди у підвищеному розмірі 100 000 грн.

15.05.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що чоловік позивачки перебував у службовому відрядженні у складі військової частини НОМЕР_2 , яка входила до оперативного угрупування військ " ІНФОРМАЦІЯ_2 ". При цьому фінансове забезпечення здійснювала військова частина НОМЕР_1 . Участь ОСОБА_2 у бойових діях за липень 2022 року підтверджувалася списком, поданим військовою частиною НОМЕР_2 , на підставі якого йому було нараховано та виплачено додаткову винагороду.

Щодо довідки № 3159 від 14.10.2022, яку позивачка долучила до матеріалів справи, то, на думку відповідача, така довідка не є належним і достатнім доказом безпосередньої участі у бойових діях. Вона не відповідає вимогам наказів Адміністрації ДПСУ № 164-АГ та № 392-АГ, оскільки не містить конкретних дат, місць та видів залучення до бойових завдань, не ґрунтується на сукупності передбачених документів (бойових наказів, журналів бойових дій та рапортів командирів), а лише в загальних рисах визначає період відрядження.

Крім того, у серпні-вересні 2022 року підтвердження участі ОСОБА_2 у бойових діях за формою, визначеною наказом № 392-АГ, до військової частини НОМЕР_1 не надходило. У журналах бойових дій зафіксовано лише окремі дні його участі ? 10.07.2022, 19.07.2022, 03.08.2022, 24.08.2022, 15.09.2022 та 20.09.2022. Проте ці дані також не підтверджені довідками належної форми, передбаченої додатком 2 до наказу № 392-АГ.

Таким чином, у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування і виплати ОСОБА_2 додаткової винагороди у підвищеному розмірі до 100 000 грн. Військова частина НОМЕР_1 наголошує, що обов`язок здійснити такі виплати виникає лише після отримання належних підтверджуючих документів від військової частини НОМЕР_2 , яка несла безпосередню відповідальність за особовий склад у зоні бойових дій та мала подавати відповідні відомості.

Одночасно представником відповідача подано клопотання про визнання поважними причин пропуску строку на подання відзиву та поновлення такого строку.

Ухвалою суду від 09.09.2025 зазначене клопотання задоволено.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали адміністративної справи та оцінивши доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив такі обставини справи.

Позивачка ОСОБА_1 є дружиною безвісти зниклого військовослужбовця ОСОБА_2

20.12.2022 між позивачкою та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим Літинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмільник).

Відповідно до Сповіщення сім`ї № 4223, чоловік позивачки, старший сержант ОСОБА_2 , 11.10.2023 під час бойових дій біля населеного пункту Макіївка зник безвісти та вважається безвісти зниклим по теперішній час.

Довідкою № 3159 від 14.10.2022 підтверджено, що старший сержант ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та приймав безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони у періоди: з 05.07.2022 по 31.07.2022; з 01.08.2022 по 31.08.2022; з 01.09.2022 по 23.09.2022; з 02.10.2022 по 12.10.2022. Підставою для цього були бойові накази Адміністрації Державної прикордонної служби України № 104-гриф від 22.06.2022 та № 106-гриф від 27.06.2022.

14.02.2025 позивачка звернулася до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату їй, як дружині безвісти зниклого військовослужбовця, грошового забезпечення у порядку, передбаченому Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" та постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України або захоплених заручниками, а також зниклих безвісти за особливих обставин".

05.03.2025 позивачка отримала відповідь, у якій зазначалося, що ОСОБА_2 у період з 03.07.2022 по 12.10.2022 перебував у оперативному підпорядкуванні військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), яка діяла у складі оперативного угрупування військ " ІНФОРМАЦІЯ_2 ". Військова частина НОМЕР_1 отримала від військової частини НОМЕР_2 лише один документ - лист від 26.08.2022 № 22/2620-22-Вих, складений у формі, передбаченій додатком 2 до Наказу № 164-АГ, щодо підтвердження безпосередньої участі ОСОБА_2 у бойових діях у період з 06.07.2022 по 31.07.2022. На підставі цієї інформації наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону від 12.09.2022 № 476-ОС "Про виплату додаткової винагороди" йому було нараховано та виплачено додаткову винагороду у розмірі 58 709,68 грн. Інших підтверджень участі ОСОБА_2 у бойових діях у період з 01.08.2022 по 12.10.2022 у формі списків, передбачених Наказом № 392-АГ, військова частина НОМЕР_1 не отримувала, у зв`язку з чим накази про виплату додаткової винагороди у розмірі до 70 000 грн за зазначені періоди не видавалися.

Позивачка, вважаючи надану відмову неправомірною і такою, що порушує її права та законні інтереси, звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі ? Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами частини 6 статті 9 Закону № 2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:

дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності ? повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства ? незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації ? з дня прийняття рішення про проведення такої індексації.

28.02.2022 прийнята постанова Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі ? Постанова № 168).

Відповідно до пункту 1 цієї Постанови № 168 (у редакції чинній у спірний період) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), ? розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії; захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення); загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), ? виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).

Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, визначає Закону України від 12.07.2018 № 2505-VIII "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" (далі ? Закон № 2505-VIII), який забезпечує правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей.

Відповідно до стаття 1 Закону № 2505-VIII наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

особа, зникла безвісти, ? фізична особа, стосовно якої немає відомостей про її місцеперебування на момент подання заявником заяви про її розшук;

особа, зникла безвісти за особливих обставин, ? особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру;

Відповідно до частин 1-4 статті 4 Закону № 2505-VIII особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

Особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом.

Надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.

Якщо особа, зникла безвісти за особливих обставин, була оголошена померлою, але її місцеперебування, місце поховання чи місцезнаходження її останків не було встановлено, проведення розшуку в розумінні цього Закону не припиняється до встановлення її місцеперебування, місця поховання чи місцезнаходження її останків.

За нормами частин 1, 4 статті 6 Закону № 2505-VIII близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на отримання достовірних відомостей про місцеперебування особи, зниклої безвісти за особливих обставин, обставини її загибелі (смерті), місце поховання (якщо воно відоме).

Члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України.

Згідно з частини 2 статті 9 Закону № 2505-VIII особам, які зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, надаються гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими актами законодавства України.

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі ? Порядок № 884).

Під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку № 884).

Пунктом 3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі ? грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 4 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, ? копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку № 884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:

військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, ? до дня їх звільнення включно;

військовослужбовців, безвісно відсутніх, ? до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Відповідно до пункту 7 зазначеного Порядку, виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності ? повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства ? незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

У цій справі спір між сторонами виник через вимоги ОСОБА_1 нарахувати та виплатити їй, як дружині безвісти зниклого військовослужбовця ОСОБА_2 , грошового забезпечення за періоди військової служби з липня по жовтень 2022 року. Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що її чоловік у цей час мав право на додаткову грошову винагороду у розмірі до 100 000 грн, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168, а отже ці кошти мають бути виплачені їй як члену сім`ї.

Оцінюючи вказані доводи, суд виходить із того, що правовий механізм виплат членам сімей військовослужбовців має спеціальне призначення та застосовується лише з моменту, коли військовослужбовець офіційно визнається безвісти зниклим, захопленим у полон чи інтернованим. Лише з цього моменту його грошове забезпечення переходить у виплату членам сім`ї. Виплата такого грошового забезпечення членам сім`ї до набуття цього статусу чинним законодавством не передбачена.

Згідно із Сповіщенням сім`ї № 4223, ОСОБА_2 вважається безвісти зниклим з 11.10.2023. Тобто заявлені позивачкою вимоги про перерахунок грошового забезпечення за липень-жовтень 2022 року стосуються періоду до визнання чоловіка таким, який зник безвісти, та, відповідно, виникнення у позивачки правових підстав для отримання його грошового забезпечення.

Відтак, за відсутності у позивачки права на виплату грошового забезпечення безвісті зниклого військовослужбовця за спірний період, відсутнє й право вимоги щодо здійснення перерахунку та доплати грошового забезпечення за цей період. Отже, у даному випадку з позовними вимогами до суду звернулася особа, якій право вимоги не належить.

Окремо суд зауважує, що шлюб між позивачкою та ОСОБА_2 зареєстровано 20.12.2022. Тобто спірний період (липень-жовтень 2022 року) взагалі стосується часу, коли позивачка у розмінні проаналізованих вище нормативних положень не вважалася членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , водночас жодних обґрунтувань в цій частині позивачкою не наведено. Ця обставина додатково підтверджує відсутність правових підстав для пред`явлення позивачкою вимог щодо перерахунку (доплати) належного ОСОБА_2 грошового забезпечення за вказаний спірний період, оскільки на той час позивачка навіть не мала статусу члена сім`ї військовослужбовця в розумінні спеціального механізму виплат.

При вирішенні справи суд також бере до уваги, що у спірний період грошове забезпечення ОСОБА_2 за своєю правовою природою було особистим доходом військовослужбовця, який виплачувався саме йому. Перехід права на отримання цих виплат до дружини як члена сім`ї міг відбутися лише з дати встановлення факту безвісти зниклого. Вимога ж позивачки фактично спрямована на отримання грошового забезпечення за періоди, які передували набуттю її чоловіком статусу безвісти зниклого.

Суд наголошує на тому, що норми Закону № 2011-XII та Порядку № 884, що регламентують виплати членам сімей військовослужбовців, безпосередньо пов`язують виникнення такого права із встановленням особливого статусу. Тому застосування їх поза межами дати набуття статусу безвісти зниклого є юридично необґрунтованим.

Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на помилковому розумінні правового режиму грошового забезпечення, оскільки позивачка ототожнює право військовослужбовця на винагороду під час проходження служби з правом членів його сім`ї на отримання грошового забезпечення у разі набуття таким військовослужбовцем статусу безвісти зниклого.

Верховний Суд у постанові від 16.02.2021 у справі № 320/950/19 вказав на те, що згідно з нормами ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Водночас обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб, за загальним правилом, є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист, зазвичай, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 440/3862/18, де також закцентовано на тому, що для відновлення права, порушеного суб`єктом владних повноважень, особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. При цьому порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Крім того, досліджуючи підстави для звернення до суду з адміністративним позовом, у постанові від 01.09.2022 у справі № 990/46/22 Велика Пала Верховного Суду зазначила, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас належний захист прав та інтересів особи можливий лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Порушення має бути реальним та стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У свою чергу, відсутність порушеного права або невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач не має право на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 );

3) третя особа: військова частина НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ).

Повне рішення суду складено 09.09.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович