Справа № 460/15817/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/15817/24 пров. № А/857/19858/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Гінди О.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року в справі № 460/15817/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення 30 квітня 2025 року,

місце ухвалення рішення м.Рівне,

дата складання повного тексту рішення 30 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач) про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зарахування періодів роботи до загального стажу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо незарахування періодів роботи ОСОБА_1 в СП «Укрфрагаз» з 01.07.2000 по 31.03.2006, а також в Приватному підприємстві «Спецмонтаж Плюс» в квітні 2020 року та з 01.03.2023 по 30.09.2024 до її страхового стажу.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи в СП «Укрфрагаз» з 19.04.1999 по 01.07.2000, в Приватному підприємстві «Спецмонтаж Плюс» в квітні 2020 року та з 01.03.2023 по 30.09.2024.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відсутні підстави для зарахування до страхового стажу періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.07.1988 роки:- період роботи з 01.07.1988 по 05.02.1989 записи №1-2, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог пунктів 2.3-2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: наявне виправлення у графі 2 в даті звільнення з роботи. До заяви про призначення пенсії позивачем надано трудову книжку НОМЕР_1 від 01.07.1988 року, згідно з записами позивач з 01.07.1988 по 05.02.1989 роки (записи №№1-2) працювала в В.Межирицькому торговому об`єднанні, однак в графі № 2 міститься виправлення в даті звільнення.

Період роботи з 12.01.1990 по 13.06.1998 записи № 3-5, оскільки між датою запису на звільнення і датою наказу на звільнення ( наказ №21 від 30.03.1998 ) наявна розбіжність, що суперечить пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Період роботи в СП Укфгаз з 19.04.1999 по 31.03.2006 записи №8-9 зарахований по 30.06.2000, оскільки в даних системи персоніфікованого обліку з 01.07.2000 відсутня інформація про нараховані та сплачені суми внесків.

Період роботи в ЧП Спецмонтаж Плюс з 01.02.2010, де заявниця працює по даний час, не зараховано за квітень 2020 та з 01.03.2023 по 30.09.2024, оскільки в даних системи персоніфікованого обліку відсутня інформація про нараховані та сплачені суми внесків.

До матеріалів позовної заяви долучено довідку № 20/12 від 20 грудня 2024 року ПП СПЕЦМОНТАЖ ПЛЮС, що у зв`язку із запровадженням в Україні військового стану та відсутністю робіт на підприємстві з 01 березня 2022 року за своїм бажанням ОСОБА_1 перебуває у відпустці за свій рахунок.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що оскільки учасниками справи не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог у задоволенні яких було відмовлено, тому, з огляду на положення ст. 308 КАС України, оскаржуване судове рішення в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За змістом рішення пенсійного органу від 11.11.2024 №07 страховий стаж позивача складає 18 років 5 місяців 17 днів, при цьому до страхового стажу позивача не зараховано періоди її трудової діяльності з 01.07.1988 по 05.02.1989, з 12.01.1990 по 13.06.1998, з 01.07.2000 пo 31.03.2006, за квітень 2020 року та з 01.03.2023 по 30.09.2024.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За приписами статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно зі ст. 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV врегульовано Порядок №22-1.

Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку 22-1 визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637).

Згідно з п. 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з п. 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

З аналізу наведених правових норм слідує, що документами, які підтверджують трудовий стаж, є трудова книжка із записом про характер виконуваної роботи та уточнююча довідка, яка видається у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію.

Тому суд вважає, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки, відповідних записів у ній або якщо в ній містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Дослідженням записів в трудовій книжці серії НОМЕР_2 (дата заповнення 01.07.1988), суд встановив, що ОСОБА_1 , зокрема:

- 01.07.1988 прийнята на роботу в В.Межирицьке торгове об`єднання на посаду продавця торгового об`єднання. Підстава: наказ №40 від 01.07.1988 (запис №1);

- 05.012.1989 звільнена із займаної посади за власним бажанням. Підстава: розпорядження №91 від 04.12.1989 (запис №2);

- 12.01.1990 прийнята на роботу в Березнівський завод радіоелектронної апаратури монтажником радіоелектронної апаратури та приладів із відрядною оплатою праці. Підстава: наказ №15 від 12.01.1990 (запис №3);

- 01.04.1995 Березнівський завод радіоелектронної апаратури - Дочірнє підприємство Відкритого акціонерного товариства «Рівненський завод «Газотрон». Підстава: наказ №28 від 09.03.1995 (запис №4);

- 13.06.1998 звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників. Підстава: наказ №21 від 30.03.1998 (запис №5);

[…]

-19.04.1999 прийнята на роботу прибиральницею на виробничу ділянку СП «Укрфрагаз». Підстава: наказ №8 від 19.04.1999 (запис №8);

- 31.03.2006 звільнена із займаної посади за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Підстава: наказ №6 від 31.03.2006 (запис №9);

[…]

- 01.02.2010 прийнята на роботу Приватного підприємства «Спецмонтаж Плюс» прибиральницею. Підстава: наказ №17 від 01.02.2010 (запис №12).

Наступних записів трудова книжка не містить.

Будь-яких виправлень чи неточностей в записах 1, 3-5, 8-9, 12 судом не встановлено.

Щодо періодів роботи позивача в СП «Укрфрагаз» з 01.07.2000 по 31.03.2006, а також в Приватному підприємстві «Спецмонтаж Плюс» у квітні 2020 року та з 01.03.2023 по 30.09.2024, суд враховує таке.

Як зазначив відповідач, підставою для незарахування вказаних періодів трудової діяльності позивача до її страхового стажу є відсутність у реєстрі застрахованих осіб відомостей про сплату страхових внесків за позивача як застраховану особу страхувальником.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-ІV страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 24 Закону № 1058-IV якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною першою статті 15 Закону №1058-IV визначено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є, зокрема, страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону.

Відповідно до п. 1 ст. 14 Закону №1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є, зокрема, роботодавці.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону №1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

За приписами ч. 6 ст. 20 Закону №1058-IV страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч. 12 ст. 20 Закону №1058-IV).

Відповідно до положень ст. 106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Частиною першою статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Отже, обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника - роботодавця, оскільки він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи - працівника.

Застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 30.09.2019 у справі № 414/736/17 та від 23.07.2019 у справі № 617/927/17.

Таким чином, усі місяці роботи, в тому числі, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі-працівнику заробітну плату та нараховувало відповідні страхові внески з неї, повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески чи ні або незалежно від того, чи обліковуються вказані страхові внески відповідачем у реєстрі застрахованих осіб.

Відповідно до п. 1 ст. 12-1 Закону №2464-VI Пенсійний фонд України формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У частині другій статті 20 Закону №2464-VI зазначено, що персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження доводів про відсутність сплати страхових внесків у період з 01.07.2000 по 31.03.2006, у квітні 2020 року та з 01.03.2023 по 30.09.2024, апелянт не долучає жодних доказів. Відомості за формою ОК-5, ОК - 7 в матеріалах справи відсутні.

У відзиві відповідач не заперечує нарахування та виплату позивачу заробітної плати СП «Укрфрагаз» у період з 01.07.2000 по 31.03.2006, а у квітні 2020 року та з 01.03.2023 по 30.09.2024 Приватним підприємством «Спецмонтаж Плюс», на яку, в свою чергу, нараховувалися (повинні були нараховуватися) страхові внески.

Більше того, зазначені періоди роботи позивача в СП «Укрфрагаз» та в Приватному підприємстві «Спецмонтаж Плюс» відображені в трудовій книжці серії НОМЕР_2 , яка в силу приписів чинного законодавства України є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

Таким чином, внаслідок невиконання СП «Укрфрагаз» та ПП «Спецмонтаж Плюс» обов`язку зі сплати страхових внесків позивач позбавлена соціальної захищеності та страхового стажу за час роботи з 01.07.2000 по 31.03.2006, у квітні 2020 року та з 01.03.2023 по 30.09.2024.

При цьому, позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення таких періодів роботи до страхового стажу за невиконання СП «Укрфрагаз» та ПП «Спецмонтаж Плюс» як роботодавцями та страхувальниками своїх обов`язків щодо сплати відповідних страхових внесків, адже згідно із Законом №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе саме такий страхувальник (роботодавець).

Більше того, матеріали справи містять довідки роботодавців позивачки, в яких вказано про періоди роботи позивачки.

Так, довідкою Виробничого відділу СП «Укрфрагаз» від 20.03.2006 №241 підтверджується, що ОСОБА_1 з 19.04.1999 року по 31.03.2006 року працювала прибиральницею на підприємстві.

Відповідно до довідки ТОВ «Спецмонтаж» №23/12 від 23.12.2024 року ОСОБА_1 з 01.04.2006 (нак. №43 від 01.04.2006) по 31.01.2010 року (нак. №8 від 29.01.2010) працювала прибиральницею на підприємстві.

Згідно з довідкою ПП «Спецмонтаж Плюс» №20/12 від 20.12.2024 року ОСОБА_1 з 01.02.2010 року (нак. №17 від 01.02.2010) працює прибиральницею згідно штатного розпису.

Щодо посилань відповідача на перебування позивачки у відпустці без збереження заробітної плати (за свій рахунок), то колегія суддів враховує, що за змістом статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.

Таким чином, час зазначених відпусток в повному обсязі зараховується до спеціального стажу, що дає право на пенсію, а також до загального стажу роботи. При цьому виключається можливість зменшення тривалості трудового стажу в зв`язку з невиконанням під час відпустки своїх безпосередніх трудових обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 607/6447/17-а, 19 лютого 2020 року у справі № 607/19152/15-а, 15 червня 2020 року у справі № 607/2233/17.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що несплата СП «Укрфрагаз» та ПП «Спецмонтаж Плюс» за позивача страхових внесків не може бути підставою для незарахування позивачу вищевказаних періодів до страхового стажу. Відтак, такі періоди роботи позивача мали бути зараховані до її страхового стажу. Незарахування відповідачем до страхового стажу позивача вказаних періодів порушує її право на соціальний захист, гарантоване Конституцією України та Законом №1058-IV.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Крім того, колегія суддів зазначає, що, оскільки рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено не оскаржується в апеляційному порядку, то колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

Водночас апеляційний суд підкреслює, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, в тій частині, яке переглядається апеляційним судом, не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року в справі № 460/15817/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. М. Гінда
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 03 вересня 2025 року.