Справа № 420/30412/24
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2025-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 вересня 2025 року

м. Київ

справа №420/30412/24

адміністративне провадження № К/990/33790/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Білак М.В.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просив:

- визнати протиправними бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки у розмірі місячного грошового забезпечення станом на відповідний рік у відповідності до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», положень Закону України «Про Державний бюджет України» станом на відповідний рік, Наказу Міністерства оборони України від 11.06.2008, №260 та Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018, №260;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки у розмірі місячного грошового забезпечення станом на відповідний рік у відповідності до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», положень Закону України «Про Державний бюджет України» станом на відповідний рік, Наказу Міністерства оборони України від 11.06.2008, №260, з урахуванням виплачених сум;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2018, 2019, 2020, 2021 роки у розмірі місячного грошового забезпечення станом на відповідний рік у відповідності до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», положень Закону України «Про Державний бюджет України» станом на відповідний рік, Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018, №260, з урахуванням виплачених сум;

- визнати протиправним бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування та не виплати індексації грошового забезпечення, що склалася у зв`язку із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - січень 2008 року, при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та щорічної оздоровчої допомоги за 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 згідно Наказу Міністерства оборони України від 11.06.2008, №260;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки з врахуванням у її складі індексації грошового забезпечення, що склалася у зв`язку із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - січень 2008 року, та яка нараховувалась станом на відповідний місяць виплати матеріальної допомоги на вирішення соціальнопобутових питань, з урахуванням виплачених сум.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки з врахуванням у її складі індексації грошового забезпечення, що склалася у зв`язку із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - січень 2008 року, та яка нараховувалась станом на відповідний місяць виплати щорічної допомоги на оздоровлення, з урахуванням виплачених сум;

- визнати протиправним бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування та не виплати поточної індексації грошового забезпечення, що склалася у зв`язку із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - березень 2018 року та фіксованої індексації 4 209, 21 грн., яка розрахована з урахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та щорічної допомоги на оздоровлення за 2018, 2019, 2020, 2021 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2018, 2019, 2020, 2021 роки з врахуванням у її складі поточної індексації грошового забезпечення, що склалася у зв`язку із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - березень 2018 року, та яка нараховувалась станом на відповідний місяць виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, та з врахуванням фіксованої індексації 4 209, 21 грн, яка розрахована з урахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з урахуванням виплачених сум;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2018, 2019, 2020, 2021 роки з врахуванням у її складі поточної індексації грошового забезпечення, що склалася у зв`язку із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - березень 2018 року, та яка нараховувалась станом на відповідний місяць виплати щорічної допомоги на оздоровлення, та з врахуванням фіксованої індексації 4 209, 21 грн., яка розрахована з урахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з урахуванням виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889 при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 та січень-березень 2018 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення за 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 та січень-березень 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 та січень-березень 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889, з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправними бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889, до складу грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 16 повних календарних років, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII№;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XI, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 16 повних календарних років з врахуванням, у складі з якого вона обраховується, щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги;

- визнати протиправними бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не включення поточної індексації у розмірі 296, 15 грн, що склалася у зв`язку із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - березень 2018 року станом на день звільнення та фіксованої індексації грошового забезпечення у розмірі 4 209, 21 грн., яка розрахована з урахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, - до складу грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 16 повних календарних років, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XI, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 16 повних календарних років з врахуванням, у складі з якого вона обраховується поточної індексації 296,15 грн, що склалася у зв`язку із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - березень 2018 року станом на день звільнення та фіксованої індексації грошового забезпечення у розмірі 4 209, 21 грн, яка розрахована з урахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №1078, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.01.2025, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2025, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Соколова В.М. (наказ від 25.08.2025 № 2823/0/6-25), питання щодо відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по виходу судді з відпустки.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

За частиною першою статті 328 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми у подібних правовідносинах без урахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 06.02.2019 у справі № 522/2738/17, від 16.05.2019 у справі №826/11679/17, від 31.07.2019 у справі №826/3398/17, від 22.10.2019 у справі №826/2447/18 та №520/3505/19, від 31.10.2019 у справі №826/3397/17, 29.04.2020 у справі №240/10130/19, від 11.12.2019 у справі № 638/5794/17, від 27.12.2019 у справі № 643/11749/17, від 11.12.2019 у справі № 638/5794/17, від 27.12.2019 у справі № 643/11749/17, від 03.04.2019 у справі № 638/9697/17, від 30.09.2019 у справі № 750/9785/16-а, від 20.11.2019 справі № 522/11257/16-а, від 19.03.2020 у справі №820/5286/17, від 29.04.2020 у справі №240/10130/19, від 29.04.2020 у справі №240/10130/19, від 20.04.2023 у справі №320/8554/21, від 23.03.2023 у справі №400/3826/21, від 06.04.2023 у справі №420/11424/21, від 29.03.2023 у справі №380/5493/21, від 15.04.2019 у справі № 522/9659/16-а, від 10.05.2019 у справі №820/5285/17, від 29.04.2020 у справі № 240/10130/19 та висновків Великої Палати Верховного Суду в постановах від 10.11.2021 у справі № 825/997/17, від 06.02.2019 у справі №522/2738/17.

Суд касаційної інстанції звертає увагу скаржниці, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Однак скаржник не зазначає яку саме норму права судами попередніх інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вищевказаних постановах Верховного Суду та не указує щодо застосування якої саме норми права у наведених постановах викладено висновок, який не врахований судом апеляційної інстанції.

Скаржником не зазначено висновків, які сформульовані Верховним Судом щодо застосування норми права у подібних правовідносинах та висновки суду апеляційної інстанції, які їм не відповідають.

Натомість касаційна скарга містить опис обставин справи та загальні формулювання незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями з посиланням на норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та окремі витяги з постанов Верховного Суду.

Умовою перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

За доводами касаційної скарги скаржник вказує, що щомісячна додаткова грошова винагорода передбачена Постановою КМУ №889 включається до складу місячного грошового забезпечення, з якого розраховано та виплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань та щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік, 2011 рік, 2012 рік, 2013 рік, 2014 рік, 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, січень-березень 2018 року.

Водночас як слідує зі змісту оскаржуваних рішень судами встановлено, що згідно з розрахунково-платіжною відомістю № 171 від 13.10.2021, позивачу при звільнення нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 139533,60 грн проте, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються: звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій вказали, що додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, не виплачувалась позивачу з квітня 2018 року до дня звільнення його із військової служби (жовтень 2021 року), адже таку виплату припинено в квітні 2018 у зв`язку з втратою чинності Постановою № 889.

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889 не виплачувалася позивачу за період з квітня 2018 року по жовтень 2021 року, тому така винагорода не є складовою місячного грошового забезпечення, з якого визначається одноразова грошова допомога при звільненні, адже така винагорода станом на жовтень 2021 року не відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки не була щомісячною, і відповідно не мала постійного характеру.

Верховний Суд у постанові від 13.07.2023 у справі № 560/17441/21 вказав, що постанова КМУ №889 втратила чинність 01.03.2018, тоді як позивача звільнено у листопаді 2021 року і предметом спору є право позивача на перерахунок одноразової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, виплату якої було припинено ще у березні 2018 року через втрату чинності нормативно-правового акта, яким вона була установлена. Верховний Суд зауважив, що до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Тобто, одним із критеріїв, що враховується для перерахунку окремих видів грошового забезпечення, суд касаційної інстанції, зокрема, визначив, що додаткові виплати, які отримував військовослужбовець перед звільненням, повинні мати постійний (систематичний) характер і ці види грошового забезпечення він має отримувати на дату звільнення. Наведене означає, що перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні, установленої частиною другою статті 15 Закону №2011-XII, можливий за умови фактичного отримання військовослужбовцем на день звільнення певних видів грошового забезпечення, зокрема, і виплат, передбачених постановою КМУ №889.

Разом з тим, постанова КМУ №889 втратила чинність 01.03.2018 і саме з цієї дати зупинено виплату окремих видів грошового забезпечення (у тому числі і щомісячної додаткової грошової винагороди), в той час як, позивача звільнено з військової служби у листопаді 2021 року. Отже, позивач не отримував спірну грошову винагороду більше трьох років перед звільненням, через втрату чинності нормативно-правового акта, яким вона була установлена.

З урахуванням наведеного суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на той факт, що щомісячна додаткова грошова винагорода передбачена Постановою КМУ №889 включається до складу місячного грошового забезпечення, з якого розраховано та виплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань та щорічну допомогу на оздоровлення, оскільки така винагорода станом на жовтень 2021 року не відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки не була щомісячною, і відповідно не мала постійного характеру.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у вищевказаних справах не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанції у цій справі та наведеним скаржником судовими рішеннями суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас необхідно врахувати, що згідно з ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення.

Пунктом 2 частини 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу(підпункти «а» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).

Приймаючи до уваги, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики скаржником обґрунтовувалося касатором у взаємозв`язку із доводами щодо неврахування висновків Верховного Суду, оцінку яким Судом надано вище, то Суд доходить висновку, що і підстави касаційного оскарження за пунктами «а» та «в» частини п`ятої статті 328 КАС України також є необґрунтованими.

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Крім того, Суд касаційної інстанцій зауважує, що частиною першою статті 328 КАС України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Межі перегляду судом касаційної інстанції визначені статтю 341 КАС України, відповідно до частини четвертої якої у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина четверта статті 341 КАС України).

Обмеження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло.

Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судом апеляційної інстанції обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України). Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

На підставі викладеного, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

З аналізу доводів касаційної скарги слідує, що скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи.

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, прийняті у справі, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів попередніх інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених частиною 4 та пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько В.М. Соколов М.В. Білак