Справа № 160/20243/25
Суддя: Ремез Катерина Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ремез К.І.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
11.07.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, в якій позивач просив суд:
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 09.04.2025 ним було отримано оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимогу про сплату ЄСВ. Зазначені рішення та вимога винесені на підставі акту № 922/04-36-24-07/ НОМЕР_1 від 03.03.2025 «Про результати документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 по 31.12.2023.
На Акт перевірки були подані заперечення, але висновки перевірки ГУ ДПС у Дніпропетровській області залишило без змін.
Всі інші податкові повідомлення-рішення та вимога, що були оскаржені в адміністративному порядку до ДПС України, вищезазначеними рішеннями були залишені без змін.
Позивач вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимогу незаконними з огляду на наступне.
Позивач вказує, що у зазначений період він займався транспортними та вантажними перевезеннями, а також надавав послуги експедитора.
Щодо інших втрат на пальне позивач пояснив, що основний обсяг пального він отримав від ФОП ОСОБА_3 , який у листі вих. №16 від 03.07.2025 пояснив про неможливість надати дублікати фіскальних чеків через закінчення терміну зберігання інформації на реєстраторах розрахункових операцій.
На думку позивача, факт понесення витрат на придбання пального та використання його у господарській діяльності підтверджується доказами використання пального.
3. Позивач зазначає, що через невизнання вищевказаних витрат, пов`язаних із провадженням господарської діяльності, відповідачем було донараховано суму грошового зобов`язання з ПДФО, військового збору, єдиного соціального внеску та збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ. Також нараховано штрафні санкції за порушення строку реєстрації податкових накладних. Позивач зазначає, що порушення строків реєстрації мало місце у 2020-2021 роках, коли штрафні санкції не застосовувалися відповідно до п. 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України. Щодо помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкових накладних у грудні 2023 року, позивач вказує на відсутність опису зазначеного порушення в акті перевірки.
4. Позивач вказує, що штрафні санкції були нараховані у тому числі за період дії на території України карантину. Відповідного розрахунку на підтвердження такої позиції позивач не наводить.
5. Щодо періоду перевірки позивач вказує, що податковий орган у порушення норм податкового законодавства проводив перевірку позивача за період з 01.01.2018 по 31.12.2023, що становить 6 років або 2191 календарний день. Позивач вважає, що зазначений період значно перевищує передбачені законом періоди перевірки, а тому результати перевірки є незаконними.
На підставі вищевикладеного, позивач просить задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді К.І. Ремез.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 позовну заяву залишено без руху через неповну сплату судового збору.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).
04.08.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що на підставі п.п.19.1.1.1 п. п.19.1.1 ст. 19.1, п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.1, п.77.4 ст.77, п.82.1 ст.82, п.69.35 п.69 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами і доповненнями), та п.2 ч.1 ст.13, п.п.9.23 п.9 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями, наказу ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 23.01.2025 № 513-п, та плану-графіку проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2025 рік, головним державним інспектором відділу планових перевірок оподаткування фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС у Дніпропетровській області Мамоновою Оксаною Петрівною, головним державним інспектором відділу планових перевірок оподаткування фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС у Дніпропетровській області Пауком Володимиром Юрійовичем проведена документальна планова виїзна перевірка платника податків - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 відповідно до затвердженого плану перевірки. Перевірка проводилась з 04.02.2025 по 24.02.2025.
Результати перевірки правильності визначення витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу (таблиця 18) та структура вартості витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності (за даними перевірки) (таблиця 19) наведені в акті перевірки на сторінках 17-18.
ФОП ОСОБА_4 у Податковій декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік Додатку Ф2 в колонці 7 «Вартість документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, в тому числі придбані витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату» в порушення вимог п.177.2 та п.177.4 ст. 177 ПКУ ФОП ОСОБА_1 завищено суму витрат в розмірі 7589,01 грн, а саме: до складу документально підтверджених витрат включені податок на доходи фізичних осіб із заробітної плати найманих працівників у розмірі 7005,24 грн, військовий збір із сум заробітної плати у розмірі 583,77 грн, які не сплачені ФОП ОСОБА_1 до бюджету (викладено в п.2.4 акта перевірки).
Вартість придбаних талонів на отримання дизельного пального включено ФОП ОСОБА_1 включена до складу було включено до Податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2020-2022рр.
Додаток Ф2 колонки 5 «Вартість документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, в тому числі придбані товарно-матеріальні цінності, що реалізовані або використані у виробництві продукції».
Згідно інформації про залишки ТМЦ станом на 31.12.2023 у ФОП ОСОБА_1 залишки ТМЦ відсутні.
Згідно інформації про залишки ТМЦ станом на 31.12.2023 у ФОП ОСОБА_1 залишки ТМЦ відсутні.
В порушення п. 188.1 ст. 188, п. 189.1 ст. 189, п.198.5 ст.198, п.199.1 ст.199 ПКУ ФОП ОСОБА_1 неправомірно занижено задекларовані показники у рядку 4.1 Декларації за грудень 2023 у сумі 115830 грн в частині не нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість на талони на дизельне пальне, які відсутні в залишках ТМЦ станом на 31.12.2023 та не використані в господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 .
В ході перевірки в порушення п. 201.1 ст. 201 ПКУ з урахуванням п. 188.1 ст. 188, п. 189.1 ст. 189, п.198.5 ст.198, п.199.1 ст.199 ПКУ ФОП ОСОБА_4 не зареєстровано в ЄРПН зведену податкову накладну по обсягам постачання в частині не нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість за грудень 2023 у сумі ПДВ 115830 грн., обсяг поставки 579150 грн. на товарно-матеріальні цінності, придбані з ПДВ (талони на придбання дизельного пального), які відсутні в залишках ТМЦ станом на 31.12.2023 та не використані в господарській діяльності ФОП ОСОБА_4 .
В ході проведеної перевірки ФОП ОСОБА_1 встановлено факт здійснення операцій (підтверджено настання «першої події» і дати виникнення податкових зобов`язань) без реєстрації податкових накладних в ЄРПН, які відображені в додатку 1 декларацій з ПДВ (Розділ І. Податкові зобов`язання, таблиця 1).
Перелік податкових накладних реєстрацію яких в ЄРПН була зупинено (заблоковано, відмовлено за рішенням Комісії) наведено в таблиці 45 на сторінках 76-78 акту перевірки.
Отже, в порушення п. 201.1 ст. 201 ПКУ встановлено здійснення операцій без реєстрації податкових накладних в ЄРПН, а саме реєстрація податкових накладних в ЄРПН була зупинена і платником податку протягом 365 календарних днів не вживалися заходи по її розблокуванню або отримане рішення про відмову в їх реєстрації не оскаржено в адміністративному/судовому порядку в період 2020-2021 років на суму обсягу операцій в розмірі 1 054 700,44 грн, ПДВ 210 940,01 грн.
При перевірці правильності нарахування, обчислення та своєчасності внесення до бюджету утриманих сум військового збору з заробітної плати працівників порушень не встановлено.
Станом на 01.01.2018 залишок несплаченого військового збору з сум заробітної плати найманих працівників складає в розмірі 50,4 грн.
Станом на 31.12.2023 залишок несплаченого з військового збору з сум заробітної плати найманих працівників в розмірі 3230,38 грн.
Результати перевірки повноти сплати (перерахування) до бюджету військового збору з сум заробітної плати найманих працівників ( ознака доходу 101) наведено в таблиці 31 на сторінках акту перевірки 36-38.
Перевіркою встановлено, що перерахування військового збору з сум заробітної плати найманих працівників за вересень 2018р. лютий 2019р. проведено несвоєчасно в сумі 761,77 грн, за липень 2020р. травень (частково) 2021р., проведено несвоєчасно в сумі 3530,27 грн.
Крім того, станом на дата складання акта перевірки не сплачено до бюджету узгоджене грошове зобов`язання з військового збору в розмірі 2230,38 грн за травень (частково) 2021 р. лютий 2022 р.
Деталізовані відомості у розрізі нарахувань та перерахувань податку на доходи фізичних осіб з сум заробітної плати визначені у додатку № 8 до акта перевірки.
Станом на 01.01.2018 сальдо військового збору з доходів фізичних осіб за цивільно правовими договорами 0 грн. За період з 01.01.2018 по 31.12.2023 нараховано військового збору з доходів фізичних осіб за цивільно - правовими договорами в сумі 199,82 грн та перераховано військового збору 165,32 грн.
Станом на 31.12.2023 залишок несплаченого військового збору з доходів фізичних осіб за цивільно - правовими договорами в розмірі 34,5 грн.
Результати перевірки повноти сплати (перерахування) до бюджету військового збору (102 ознака) наведено в таблиці 32 акту перевірки на сторінках 38-39.
Перевіркою встановлено несвоєчасне перерахування до бюджету військового збору утриманого з доходів фізичних осіб за цивільно - правовими договорами за вересень жовтень 2020 року - сумі 3,0 грн.
Крім того, станом на дата складання акта перевірки не сплачено до бюджету узгоджене грошове зобов`язання з військового збору утриманого з винагород фізичних осіб за цивільно - правовими договорами за період лютий 2021 року грудень 2022 року в розмірі 34,5 грн.
Отже, перевіркою дотримання встановлених строків сплати (перерахування) до бюджету військового збору з доходу фізичних осіб згідно відомостей нарахування заробітної плати, відомостей на виплату грошей, відомостей виплат фізичним особам, виписок банку та інтегрованих карток платника в ІКС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 встановлено порушення термінів, встановлених законодавством, перерахування військового збору з доходу фізичних осіб, який утримувався з сум нарахованого доходу працівникам, фізичним особам за цивільно-правовими договорами, а саме були встановлені факти несвоєчасної сплати/не сплати до бюджету з військового збору з доходу фізичних осіб, з порушенням місячного терміну, одночасно з фактичною датою виплат.
В порушення вимог пп. 1.4 п.161 підрозділу 10 Розділу XX, пп. 57.1 ст. 57, пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, абз. «а» п. 176.2 ст. 176 ПКУ ФОП ОСОБА_1 :
1. Несвоєчасно перераховано до бюджету військового збору з доходу фізичних осіб, який утримувався з сум нарахованого доходу працівникам за вересень 2018р. лютий 2019р. в сумі 761,77 грн, за липень 2020р. травень (частково) 2021р., в сумі 3530,27 грн.
2. Станом на дату складання акту встановлено наявність заборгованості по сплаті до бюджету військового збору з доходу фізичних осіб, який утримувався з сум нарахованого доходу працівникам за травень (частково) 2021 р. лютий 2022 р. в розмірі 2230,38 грн.
3. Несвоєчасно перераховано до бюджету військовий збір з доходу фізичних осіб за цівільно-правовими договорами нарахований за вересень жовтень 2020 року - сумі 3,0 грн.
4. Станом на дату складання акту встановлено наявність заборгованості по сплаті до бюджету військового збору нарахованого на суми винагород фізичних осіб за цивільно-правовими договорами за період лютий 2021 року грудень 2022 року в розмірі 34,5 грн.
З метою всебічного та об`єктивного висновку в ході перевірки перевіряючими управління оподаткування фізичних осіб Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на підставі п.п. 20.1.6 п. 20.1 ст. 20, п. 85.2 ст. 85 ПКУ надано запит ФОП ОСОБА_1 запит № 4 від 19.02.2025 стосовно надання пояснень та документів з питань щодо встановленої не своєчасної сплати/ не сплати нарахованого військового збору з доходів фізичних осіб за перевіряємий період. Письмових пояснень на вищевказаний запит не надано.
За період з 01.01.2018 по 31.12.2023 нараховано податку з доходів фізичних осіб з сум заробітної плати найманих працівників в сумі 164426,49 грн. та перераховано податку 127159,35 грн.
Результати перевірки повноти сплати (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб (за ознакою 101) наведено в таблиці 28 на сторінках акту перевірки 27-29.
Також, в ході перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 укладались договори цивільно-правового характеру, а саме: цивільно-правовий договір № 2/12/2020 від 14.12.2020 між ФОП ОСОБА_1 (далі-Замовник) та фізичною особою ОСОБА_5 (далі Виконавець), цивільно-правовий договір № 1/11/2020 від 02.11.2020 між ФОП ОСОБА_1 (далі-Замовник) та фізичною особою ОСОБА_6 (далі Виконавець).
Крім того, в перевіряємому періоді за ознакою доходу 102 нараховувався дохід за оренду транспортних засобів.
Станом на 01.01.2018 рахується переплата податку з доходів фізичних осіб за цивільно - правовими договорами в розмірі 54,0 грн.
За період з 01.01.2018 по 31.12.2023 нараховано податку з доходів фізичних осіб з сум заробітної плати найманих працівників в сумі 2397,78 грн та перераховано податку 2037,78 грн.
Станом на 31.12.2023 залишок несплаченого з податку на доходи фізичних осіб за цивільно - правовими договорами в розмірі 306 грн.
Результати перевірки повноти сплати (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб з винагород за цивільно-правовими договорами за виконання робіт (надання послуг) (102 ознака) наведені в таблиці 29 на сторінках акту перевірки 31 32.
Перевіркою встановлено, що перерахування податку на доходи фізичних осіб з винагород за цивільно - правовими договорами (ознака доходу 102) нарахований за січень 2019- жовтень 2020 проведено несвоєчасно в сумі 108 грн., грудень липень 2021 проведено несвоєчасно в сумі 162 грн.
Крім того, не сплачено до бюджету узгоджене грошове зобов`язання податку на доходи фізичних осіб з винагород за цивільно - правовими договорами (ознака доходу 102) за липень 2021 грудень 2022 в розмірі 306 грн.
Отже, перевіркою дотримання встановлених строків сплати (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб згідно відомостей нарахування заробітної плати, відомостей на виплату грошей, відомостей виплат фізичним особам, виписок банку та інтегрованих карток платника в ІКС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 встановлено, порушення термінів, встановлених законодавством, перерахування податку на доходи фізичних осіб, який утримувався з сум нарахованого доходу працівникам, фізичним особам за виконані роботи за цивільно-правовими договорами, оренду транспорту, а саме були встановлені факти несвоєчасної сплати/ не сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, з порушенням місячного терміну, одночасно з фактичною датою виплат.
В порушення вимог пп. 57.1 ст. 57, пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, абз. «а» п. 176.2 ст. 176 ПКУ, ФОП ОСОБА_1 :
3. Несвоєчасно перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб з винагород за виконані роботи за цивільно-правовими договорами, оренду транспорту нарахований (ознака доходу 102) за січень 2019- жовтень 2020 в сумі 108 грн, грудень липень 2021 в сумі 162 грн.
4. Станом на дату складання акту не сплачено до бюджету узгоджене грошове зобов`язання податку на доходи фізичних осіб з винагород за цивільно - правовими договорами (ознака доходу 102) за липень 2021 грудень 2022 в розмірі 306 грн.
З метою всебічного та об`єктивного висновку в ході перевірки перевіряючими управління оподаткування фізичних осіб Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на підставі п.п. 20.1.6 п. 20.1 ст. 20, п. 85.2 ст. 85 ПКУ надано запити ФОП ОСОБА_1 : Запит № 4 від 19.02.2025 стосовно надання пояснень та документів з питань щодо встановленої не своєчасної сплати/ не сплати нарахованого податку з доходів фізичних осіб (податку з доходів фізичних осіб за ознаками доходу 101,102). Письмових пояснень на вищевказаний запит не надано.
При перевірці правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу, самостійно визначеного платником податків фізичною особою, який обрав загальну систему оподаткування, на який нараховується єдиний внесок встановлено розбіжності, наведені в таблиці 38 на сторінках акту перевірки 53-54.
Також відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи за правилами загального провадження.
Суд, розглянувши клопотання, доходить висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Статтею 1 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що цей кодекс визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.
Відповідно до частин 1, 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Частинами 1-3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
При цьому, частиною 4 ст. 12 КАС України чітко визначено, що виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
Згідно із частиною 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з частиною 4 цієї статті за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, цим Кодексом визначено виключні категорії спорів, які не можуть бути розглянуті адміністративним судом в порядку спрощеного позовного провадження.
В обґрунтування заяви відповідачем зазначено, що для повного і всебічного встановлення обставин справи необхідним є її розгляд в судовому засіданні з відібранням усних пояснень та детальним встановленням обставин справи.
Суд зазначає, що законодавець чітко визначив, що за правилами спрощеного позовного провадження може розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, перелічених у частині 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України та частині 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому, спрощене позовне провадження передбачено законодавцем для розгляду справ як незначної складності, перелік яких визначений частиною 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, так інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Предмет спору у даній справі не віднесений до категорій, перелічених у частині 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України та частині 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того, спрощене позовне провадження передбачено законодавцем для розгляду, в тому числі справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Також, законодавець не пов`язує законність та обґрунтованість судового рішення з викликом сторін у судове засідання. Суд зауважує, що порядок розгляду справи не обмежує сторін в наданні пояснень, заяв, клопотань, додаткових доказів по суті справи.
Отже, наведені відповідачем у клопотанні мотиви необхідності розгляду справи у загальному провадженні за участі сторін не дають змоги дійти беззаперечного висновку, що права відповідача на відстоювання позиції у справі будуть певним чином обмежені через викладення позиції у відзиві на позов, запереченнях та письмових поясненнях, а не в судових засіданнях.
12.08.2025 позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій підтримав позицію, викладену у позові.
Згідно положень статті 262 КАС України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі п.п.19.1.1.1 п. п.19.1.1 ст. 19.1, п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.1, п.77.4 ст.77, п.82.1 ст.82, п.69.35 п.69 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами і доповненнями), та п.2 ч.1 ст.13, п.п.9.23 п.9 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями, наказу ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 23.01.2025 № 513-п, та плану-графіку проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2025 рік, головним державним інспектором відділу планових перевірок оподаткування фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС у Дніпропетровській області Мамоновою Оксаною Петрівною, головним державним інспектором відділу планових перевірок оподаткування фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС у Дніпропетровській області Пауком Володимиром Юрійовичем проведена документальна планова виїзна перевірка платника податків - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 відповідно до затвердженого плану перевірки. Перевірка проводилась з 04.02.2025 по 24.02.2025.
Не погодившись із вказаними повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно вимог п.44.1 ст. 44 ПКУ для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Згідно п.177.1 ст.177 ПКУ доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 ПКУ. Згідно вимог п.177.2 ст.177 ПКУ об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Згідно п. 177.4 ст. 177 ПКУ визначено перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування.
Відповідно до п.177.4. ст. 177 ПКУ до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: 177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.
Згідно пп. 177.4.2. п. 177.4 ст. 177 ПКУ витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодування вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством.
Згідно пп. 177.4.3. п. 177.4 ст. 177 ПКУ суми податків, зборів, пов`язаних з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з об`єктів житлової нерухомості); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, роялті на користь правовласників, як винагорода за використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав чи як відрахування на користь правовласників на підставі договорів, укладених таким платником податку з організаціями колективного управління відповідно до Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав", одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи підприємця.
Відповідно до пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПКУ не включаються до складу витрат підприємця на загальній системі оподаткування, витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою підприємцем.
Підпунктом 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПКУ передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених ст. 177 ПКУ (в редакції ПКУ, яка діяла на момент вчинення правопорушення 2018-2019рр.).
До основних засобів подвійного призначення належать, зокрема вантажні автомобілі (п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПКУ).
Згідно з розділом I «Загальні положення» Правил експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 №550 «Про затвердження Правил експлуатації колісних транспортних засобів», утримання транспортного засобу - це забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношувальних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.
Згідно з нормами пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПКУ, які набули чинності з 01.01.2017, фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.
Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Поняття термінів, пов`язаних з автомобільним транспортом визначено Законом України від 05 квітня 2001 року № 2344-III "Про автомобільний транспорт" зі змінами.
Відповідно до ст. 1 Закону № 2344 автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.
Автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій. При цьому автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.
Автомобіль легковий - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння не більше ніж дев`ять з місцем водія включно.
Транспортний засіб спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів (автобус для перевезення дітей, інвалідів, пасажирів певних професій, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, ритуальний автомобіль тощо) та має спеціальне обладнання (таксі, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо).
Напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача. Напівпричіп за своєю конструкцією та обладнання призначений для перевезення вантажу.
Разом з цим, ст. 19 Закону № 2344 встановлено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).
Згідно пп. 198.5 «б» п.198.5 ст. 198 ПКУ платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу).
Пунктом 199.1 ст.199 ПКУ встановлено, що якщо придбані та/або виготовлені товари/ послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати зведену податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму частки сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в неоподатковуваних операціях.
Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПКУ на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України від 05 жовтня 2017 року № 2155-VIII «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та зареєструвати її в ЄРПН у встановлений ПКУ термін.
Відповідно до п.201.10 ст.201 ПКУ (в редакції, що діяла на дату операції) реєстрація ПН/РК у ЄРПН повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:
- для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних (далі ПН/РК), складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;
- для ПН/РК, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені. Відповідно до п.52 прим.1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПКУ з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно) , в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби ( СОVІD-19) не будуть застосовуватися санкції за не реєстрацію (несвоєчасну) реєстрацію податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Законом України від 12.05.2022 №2260-ІХ «Про внесення змін до ПКУ та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану» запроваджено зокрема, особливості подання податкової звітності.
Згідно з абзацами першим п`ятим підпункту 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ, у разі відсутності у платника податків можливості своєчасно виконати свій податковий обов`язок щодо дотримання термінів сплати податків та зборів, подання звітності, у тому числі звітності, передбаченої пунктом 46.2 статті 46 ПКУ, реєстрації у відповідних реєстрах податкових або акцизних накладних, розрахунків коригування, подання електронних документів, що містять дані про фактичні залишки пального та обсяг обігу пального або спирту етилового тощо, платники податків звільняються від передбаченої ПКУ відповідальності з обов`язковим виконанням таких обов`язків протягом шести місяців після припинення або скасування воєнного стану в Україні.
Разом з тим, абзацом третім підпункту 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ визначено, що платники податків, які мають можливість своєчасно виконувати податкові обов`язки щодо дотримання термінів сплати податків та зборів, подання звітності, у тому числі звітності, передбаченої пунктом 46.2 статті 46 ПКУ, реєстрації у відповідних реєстрах податкових накладних, розрахунків коригування, звільняються від відповідальності за несвоєчасне виконання таких обов`язків, граничний термін виконання яких припадає на період починаючи з 24 лютого 2022 року до дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до ПКУ та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану" за умови реєстрації такими платниками ПН/РК в ЄРПН до 15 липня 2022 року, подання податкової звітності до 20 липня 2022 року та сплати податків та зборів у строк не пізніше 31 липня 2022 року.
Порядок підтвердження можливості чи неможливості виконання платником податків обов`язків, визначених у пп. 69.1 п. 69 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" ПКУ (далі - Порядок), затверджено наказом Міністерства фінансів України від 29.07.2022 №225 "Про затвердження Порядку підтвердження можливості чи неможливості виконання платником податків обов`язків, визначених у пп. 69.1 п. 69 підрозд. 10 розд. XX "Перехідні положення" ПКУ, та переліків документів на підтвердження".
Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПКУ на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України від 05 жовтня 2017 року № 2155-VIII «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та зареєструвати її в ЄРПН у встановлений ПКУ термін. Пунктом 201.16 ст. 201 ПКУ передбачено, що реєстрація податкової накладної/ розрахунку коригування в ЄРПН може бути зупинена в порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.
У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН платник податку має право подати копії документів та письмові пояснення стосовно підтвердження інформації, зазначеної у податковій накладній/розрахунку коригування, для розгляду питання прийняття комісією регіонального рівня рішення про реєстрацію/відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН (п.4 Порядку № 520).
Згідно з п. 6 Порядку № 520 письмові пояснення та копії документів, зазначені у п. 5 Порядку № 520, платник податку має право подати до контролюючого органу протягом 365 календарних днів, що настають за датою виникнення податкового зобов`язання, відображеного в податковій накладній/розрахунку коригування. Рішення комісії регіонального рівня про відмову в реєстрації податкової накладної/ розрахунку коригування в ЄРПН може бути оскаржено в адміністративному або судовому порядку (п. 12 Порядку №520).
Відповідальність за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування до податкових накладних в ЄРПН передбачена п. 120 прим. 1.1 ст. 120 прим. 1 та п. 90 підрозд. 2 розд. ХХ ПКУ.
Згідно з п. 120 прим. 1.1 ст. 120 прим. 1 ПКУ порушення платниками ПДВ граничного строку, передбаченого ст. 201 ПКУ, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в ЄРПН тягне за собою накладення на платника ПДВ, на якого відповідно до вимог статтей 192 та 201 ПКУ покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу у відповідних розмірах.
Пунктом 120 прим. 1.2 ст. 120 прим. 1 ПКУ зазначено, що у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН згідно з п. 201.16 ст. 201 ПКУ штрафні санкції, передбачені п. 120 прим. 1.2 ст. 120 прим. 1 ПКУ, не застосовуються на період зупинення такої реєстрації до прийняття відповідного рішення щодо відновлення реєстрації таких податкових накладних/розрахунків коригування.
Виявлення розбіжностей даних податкової декларації та даних ЄРПН є підставою для проведення контролюючими органами документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг.
У разі реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до податкової накладної до початку проведення перевірки, предметом якої є дотримання вимог ПКУ щодо своєчасності реєстрації таких документів в ЄРПН, штрафні санкції, передбачені п. 120 прим. 1.2 ст. 120 прим. 1 ПКУ, не застосовуються.
У разі, якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт здійсненої операції (підтверджено настання «першої події» і дати виникнення податкових зобов`язань) без реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН, то до такого платника застосовуються штрафні санкції, визначені п. 120 прим. 1.2 ст. 120 прим. 1 ПКУ.
Отже, якщо реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН була зупинена і платником податку протягом 365 календарних днів не вживалися заходи по її розблокуванню або отримане рішення про відмову в їх реєстрації не оскаржено в адміністративному/судовому порядку, та, за результатами проведеної перевірки виявлені факти здійснення операції (підтверджено настання «першої події» і дати виникнення податкових зобов`язань) без реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування до податкової накладної в ЄРПН, то до такого платника податків застосовуються штрафні санкції, визначені п. 120 прим. 1.2 ст. 120 прим. 1 ПКУ.
Відповідно до п.п. 1.2 п. 16 підрозділу 10 Розділу XX ПКУ з 01.08.2014 об`єктом оподаткування військовим збором є доходи у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.
Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) військового збору до бюджету є особи, визначені у ст. 171 ПКУ (п.п. 1.5 п. 16 підрозділу 10 Розділу XX ПКУ).
Згідно з п. 171.1 ст. 171 ПКУ особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету військового збору з доходів у вигляді заробітної плати, є: роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку; податковий агент з інших доходів, визначених п.п. 1.2 п. 16 підрозділу 10 Розділу XX ПКУ, які є об`єктом оподаткування військовим збором. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) військового збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 ПКУ, за ставкою 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеною п.п. 1.3 п. 16 підрозділу 10 Розділу XX ПКУ (п.п. 1.4 п. 16 підрозділу 10 Розділу XX ПКУ).
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок (п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПКУ).
Відповідно до п.п. 1.6 п. 16 підрозділу 10 Розділу XX ПКУ платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 ПКУ (п.п. «ґ» п. 176.2 ст. 176 ПКУ).
Статтею 67 Конституції України закріплено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
П. 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір (далі збір).
Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 ПКУ.
Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПКУ (пп. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу), зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Відповідно до пп. 1.6 п.161 підрозділу 10 Розділу XX ПКУ - платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені ст. 176 Кодексу для податку на доходи фізичних осіб. «…Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної ігри.».
Ставка збору становить 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16 підрозділу 10 розділу XX ПКУ (пп. 1.3 п. 16 підрозділу 10 розділу XX ПКУ).
Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 Кодексу, за ставкою 1,5 відсотків, визначеною пп. 1.3 п. 16 підрозділу 10 розділу XX Кодексу (пп. 1.4 п. 16 підрозділу 10 розділу XX ПКУ).
Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПКУ - платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 36 ПКУ - податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Відповідно до п. 37.2. ст. 37 Кодексу - податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.
Відповідно до пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПКУ - податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк);
Відповідно до пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПКУ - податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пп.14.1.180. п.14.1 ст.14 ПКУ - податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Відповідно до п.54.2 ст.54 ПКУ - грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV цього Кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету.
Згідно з пп. 168.1.6 п. 168.1 ст. 168 ПКУ - для цілей цього розділу та пункту 54.2 статті 54 цього Кодексу під терміном "Граничний термін сплати до бюджету" розуміються строки сплати податку, визначені цим пунктом.
Згідно пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПКУ - податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Згідно з пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 ПКУ, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.
Відповідно до п.57.1. ст.57 ПКУ, податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.
Відповідно до п.87.9 ст.87 ПКУ у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.
У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.
Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до п.131.2. ст.131 ПКУ при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені.
Якщо платник податків не виконує встановленої цим пунктом черговості платежів або не визначає її у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеного порядку), контролюючий орган самостійно здійснює такий розподіл такої суми у порядку, визначеному цим пунктом.
Відповідно до пп. 176.2 "а" п. 176.2 ст. 176 Кодексу особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.
Враховуючи зазначене, суми військового збору, які були нараховані (утримані) під час нарахування (виплати) доходів у вигляді заробітної плати відповідно до п.54.2 ст.54 ПКУ є узгодженим податковим зобов`язанням з податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету в строки визначені ст. 168 ПКУ.
При несплаті нарахованого (утриманого) військового збору у встановлений строк, передбачений Кодексом сума несплаченого збору вважається податковим боргом відповідно до норм пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПКУ.
За період з 01.03.2020 штрафні санкції не застосовуються у відповідності з вимогами абзацу першого пункту 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового Кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755-VІ із змінами, внесеними згідно із Законом України від 13.05.2020 року №591 - ІХ «Про в несення змін до Податкового Кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) за порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 1 березня 2020 р. по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), тобто за несвоєчасне перерахування до бюджету військового збору із заробітної плати за період з 01.03.2020 штрафна санкція та пеня не нараховується.
Постановою КМУ від 30.06.2023 № 651 з 01.07.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню COVID-19 відмінено.
Згідно пп. 69.1 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПКУ, які мають можливість своєчасно виконувати податкові обов`язки щодо дотримання термінів сплати податків та зборів, подання звітності, у тому числі звітності, передбаченої пунктом 46.2 статті 46 цього Кодексу, реєстрації у відповідних реєстрах податкових накладних, розрахунків коригування, звільняються від відповідальності за несвоєчасне виконання таких обов`язків, граничний термін виконання яких припадає на період починаючи з 24 лютого 2022 до дня набрання чинності Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану від 12 травня 2022 року №2260 IX за умови реєстрації такими платниками податкових накладних та розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних до 15 липня 2022 року, подання податкової звітності до 20 липня 2022 року та сплати податків та зборів у строк не пізніше 31 липня 2022 року.
Згідно п.109.1. ст.109 ПКУ податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених Податковим кодексом України.
Суд повторює, що статтею 67 Конституції України закріплено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України - платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 36 ПК України - податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Відповідно до п.37.2. ст.37 ПК України - податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.
Відповідно до пп.14.1.156 п.14.1 ст.14 ПК України - податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Відповідно до пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України - податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пп.14.1.180. п.14.1 ст. 14 ПК України - податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Відповідно до п. 54.2 ст. 54 ПК України - грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV цього Кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету.
Відповідно до п. 57.1. ст. 57 ПК України, податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.
Відповідно до п. 87.9 ст. 87 ПК України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.
У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.
Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до п.131.2. ст.131 ПК України при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені.
Якщо платник податків не виконує встановленої цим пунктом черговості платежів або не визначає її у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеного порядку), контролюючий орган самостійно здійснює такий розподіл такої суми у порядку, визначеному цим пунктом.
Згідно пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України - податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Згідно з пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 ПКУ, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.
Згідно з пп. 168.1.6 п. 168.1 ст. 168 Кодексу - для цілей цього розділу та пункту 54.2 статті 54 цього Кодексу під терміном "Граничний термін сплати до бюджету" розуміються строки сплати податку, визначені цим пунктом.
Відповідно до пп. 176.2 "а" п. 176.2 ст. 176 ПКУ особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.
Враховуючи зазначене, суми податку на доходи фізичних осіб, які були нараховані (утримані) під час нарахування (виплати) доходів у вигляді заробітної плати відповідно до п. 54.2 ст. 54 Кодексу є узгодженим податковим зобов`язанням з податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету в строки визначені ст. 168 Кодексу.
При несплаті нарахованого (утриманого) податку на доходи фізичних осіб у встановлений строк, передбачений ПК України сума несплаченого податку вважається податковим боргом відповідно до норм пп. 14.1.175 п.14.1 ст. 14 ПК України.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464, платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464, платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону № 2464, нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.
Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону № 2464, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
При визначенні доходу (прибутку), з якого сплачується єдиний внесок, враховується кількість календарних місяців, у яких отримано дохід (прибуток).
За результатами перевірки встановлено порушення абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у результаті чого занижено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2018-2022 роки на загальну суму 167 749,18 грн, в тому числі за 2018 39 036,16 грн, за 2019 - 3151,11 грн, за 2020 11 440,99 грн, за 2021 113 739,19 грн, за 2022 381,74 грн.
ФОП ОСОБА_1 порушено норми абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Викладене вище, на думку відповідача, доводить, що податкові повідомлення-рішення та вимога, що є предметом спору у цій справі є правомірними та такими, що не підлягають скасуванню, а адміністративний позов не підлягає задоволенню.
Фактично доводи позивача зводяться до наступного.
Заперечення щодо періоду перевірки - з цього приводу суд зазначає, що згідно з абз. 11 п. 52 прим. 2 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» ПКУ на період з 18.03.2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого КМУ на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених ст. 102 ПКУ дію п. 52 прим. 2 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» ПКУ зупинено на період дії воєнного, надзвичайного стану згідно із Законом України від 15.03.2022 №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»; відповідно до пп. 69.9 п. 69 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» ПКУ, тимчасово, до 01.08.2023, для платників податків та контролюючих органів зупиняється перебіг строків, визначених податковим законодавством та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, крім випадків, передбачених пп. 69.9 п. 69 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» ПКУ.
Отже, відповідно до пп. 69.9 п. 69 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» ПКУ з 18.03.2020 по 01.08.2023 час зупинився більшості податкових термінів, окрім: дотримання строків реєстрації податкових накладних, розрахунків коригування (ПН /РК) до них в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), подання звітності та / або документів (повідомлень), у тому числі передбачених статтями 39 та 39 прим. 2, п. 46.2 ПКУ, сплати податків та зборів платниками податків; строків проведення камеральних перевірок, оформлення їх результатів у порядку, визначеному статтею 86 ПКУ, подання скарги на податкове повідомлення-рішення (ППР) за результатами камеральної перевірки, прийняття рішення за результатом її розгляду, нарахування пені; строків проведення фактичних та документальних позапланових перевірок, оформлення їх результатів у порядку, визначеному статтею 86 ПКУ, подання скарги на ППР, рішення про застосування фінансових санкцій за результатами документальної позапланової перевірки або фактичної перевірки та прийняття рішення за результатами їх розгляду, адміністративного арешту майна за результатами документальної позапланової перевірки або фактичної перевірки; строків здійснення заходів з погашення податкового боргу платників податків суб`єктів господарювання, які мають можливість своєчасно виконувати податкові обов`язки, передбачені ст.ст. 59 60, 87-101 ПКУ, та / або визначення грошових зобов`язань згідно із ст. 116 ПКУ; строків подання та розгляду скарг на рішення про відмову у реєстрації ПН / РК в ЄРПН, передбачених пп. 56.23.3 ПКУ. Обрахування термінів перевірки відбувається від граничного терміну подання звітності.
Наказом від 12.04.2012 №578/5 Міністерства юстиції України затверджено Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів. Відповідно до вимог вказаного Переліку термін зберігання 5 років встановлено для наступних документів: документи, пов`язані з предметом податкової перевірки, інспектування (ревізії) органу державного фінансового контролю та / або адміністративним чи судовим оскарженням прийнятого за її (його) результатами рішення, зберігаються не менше встановленого мінімального строку та протягом одного року після закінчення передбаченого законом строку для судового оскарження такого рішення. А у разі такого оскарження протягом одного року з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким закінчено розгляд справи. А у разі оскарження такого судового рішення протягом трьох місяців з дня набрання законної сили остаточним судовим рішенням, подальше оскарження якого неможливе; документи, щодо яких сплинув мінімальний строк зберігання, що стосуються звітних періодів, за які більше не може проводитись податкова перевірка, інспектування (ревізія), підлягають знищенню (крім тих, що можуть бути використані для документального забезпечення процесу відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії російської федерації та тимчасової окупації). Документи та інформація, на які поширюються вимоги статей 39 і 39-2 ПКУ, зберігаються не менше 7 років.
Отже, суд відхиляє доводи позивача з цього приводу.
Заперечення щодо правильності включення витрат на придбання запчастин, шин та АКБ - з цього приводу суд зазначає, що відповідно до п. 177.2. ст. 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Необхідною умовою для віднесення включення сум до витрат, які пов`язані з отриманням доходів, належать саме документально підтверджені такі витрати за конкретний період, перелік який визначений розділом III ПК України.
Відповідно ст. 174 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:
витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (пп. 177.4.1 п. 177.4 ст. 174 цього Кодексу).
витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством (пп. 177.4.2 п. 177.4 ст. 174 цього Кодексу);
суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом (пп. 177.4.3 п. 177.4 ст. 174 цього Кодексу);
інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг" (пп. 177.4.4 п. 177.4 ст. 174 цього Кодексу).
Відповідно до пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 174 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.
Згідно з підпунктом 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Відповідно до підпункту 164,1,3 пункту 164,1 статті 164 ПК України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу.
Об`єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2 статті 177 Кодексу).
Отже, за правилами ПК України підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.
Згідно з підпунктом 14,1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Як зазначено в Акті перевірки, основним видом діяльності позивача була, згідно КВЕД 49.91, вантажний автомобільний транспорт.
Суд зазначає, що порядок проведення обслуговування і ремонтів регламентується Положенням про технічне обслуговування й ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затверджене наказом Міністерства транспорту України від 30.03.1998 № 102. Норми цього Положення поширюються на юридичних і фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які здійснюють експлуатацію, технічне обслуговування й ремонт дорожніх транспортних засобів незалежно від форм власності.
Списання акумуляторних батарей для встановлення на автомобіль відбувається тільки в обмін на зняту акумуляторну батарею, за наявністю акту на її списання, який підтверджує неможливість іі використання. Списання автомобільних шин здійснюється залежно від пробігу шини відповідно до «Норм експлуатаційного пробігу автомобільних шин", затверджених наказом Міністерства транспорту України №420 від 18.12.1997.
Згідно пп. 177.4.5 п.177.4 ст. 174 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;
Підпунктом 177.4.6 п. п.177.4 ст. 174 Податкового кодексу України встановлено, що не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення, земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Із аналізу норм чинного законодавства (Податкового кодексу України, Закону України «Про автомобільний транспорт, Закону України «Про Митний тариф України) слідує, що основними засобами подвійного призначення вважаються і легковий, і вантажний автомобілі, що відносяться до товарної позиції 8703, 8704 і 8709 УКТ ЗЕД.
Суд звертає увагу на те, що до складу витрат ФОП включаються, зокрема, витрати на паливо, запчастини та інші матеріали, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об єкта витрат (пп. 177.4.1 ПК України). Водночас цей підпункт дозволяє включати до складу підприємницьких витрати на ремонт та експлуатацію майна (майно це в тому числі автомобіль), що використовується в господарській діяльності.
Ці два положення належать до загальних правил обліку витрат фізичної особи підприємця, що перебуває на загальній системі. А пп. 177.4.5 п. п. 177.4 ст. 174 Податкового кодексу України - спеціальна норма, що виключає із загального правила витрати на утримання основних засобів подвійного призначення.
Податковий кодекс України не дає визначення терміну «утримання», а також залишає оціночними поняття щодо складу експлуатаційних витрат суб`єкта господарювання.
З аналізу визначення поняття «утримання транспортного засобу» слідує, що витрати (на паливо, запасні частини, шини, акумулятори) понесені позивачем у ході господарської діяльності (підтверджені актами списання товарно-матеріальних цінностей) стосуються конкретних товарно-матеріальних цінностей (далі - ТМЦ), та не є витратами на певні види робіт, при здійсненні комплексу операцій з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів або їх реєстрації та охорони, утилізації або видалення.
Наприклад, щодо дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану автомобіля, своєчасне виконання його технічного обслуговування (ТО) і ремонту, слід враховувати, що автоперевізник повинен забезпечити утримання автомобіля в належному технічному та санітарному стані і забезпечити його збереження. Такий обов`язок передбачено ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Згідно п. 1.3. розділу 1 Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Мінтрансу України від 30.03.98 № 102 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 квітня 1998 р. за № 268/2708, далі - Положення про ТО і ремонт №102): технічне обслуговування (ТО) - комплекс операцій чи операція щодо підтримки роботоздатності або справності виробу під час використання за призначенням, зберігання та транспортування; ремонт комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності виробів та відновлення ресурсів виробів чи їх складових частин (види ремонту - капітальний і поточний). Переліки робіт, які зазвичай здійснюють під час проведення ТО, наведено в п. 3.5 Положення про ТО і ремонт №102, які включають: перевірку технічного стану; виконання робіт щодо підтримування належного зовнішнього вигляду; заправлення експлуатаційними рідинами; усунення виявлених несправностей; санітарну обробку ТЗ. Крім того, прибирально-мийні роботи виконуються за потребою, але обов`язково перед технічним обслуговуванням чи ремонтом; оброблення кузовів автомобілів спеціального призначення здійснюється відповідно до вимог та інструкцій на перевезення даного виду вантажів.
Отже, витрати на утримання ТЗ, не можна ототожнювати з документально підтвердженими витратами позивача, що мали місце у ході господарської діяльності.
Так, згідно п. 3.13 Положення про ТО і ремонт №102 до поточного ремонту ТЗ належать роботи, пов`язані з одночасною заміною не більше двох базових агрегатів (крім кузова і рами).
Отже, витрати на «роботи» не є витратами на конкретні ТМЦ, що використовуються у процесі господарської діяльності.
Витрати на операції щодо заміни на ТЗ шин та акумуляторних батарей є витратами на їх придбання, які згідно з пп. 177.4.4 п. 177.4 ст. 174 ПК України входять до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів та є такими, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177,4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Суд зазначає, що позивачем надано численні докази здійснення ним господарської діяльності.
Суд зауважує, що позивачем не надано жодного доказу як при проведенні перевірки, так і при зверненні до суду щодо проведення ремонту та технічне обслуговування транспортних засобів, що використовував позивач у господарській діяльності, актів технічного обслуговування та ремонту, заміни, списання акумуляторних батарей, актів списання шин, документи, що затверджують норми списання пального тощо. Відповідні пояснення відсутні як позовній заяві, у відповіді на відзив, так і у скарзі, поданій до ДПС України.
Частиною 4 статті 161 КАС України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Пунктом 5 частини 5 статті 160 КАС України встановлено, що в позовній заяві зазначається виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Пунктом 8 частини 5 статті 160 КАС України встановлено, що в позовній заяві зазначається перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
Суд зазначає, що обов`язок по визначенню (формулюванню) позовних вимог, з якими особа звертається до суду за захистом своїх прав на етапі подання позовної заяви, а також по обґрунтуванню позовних вимог, процесуальним законодавством покладено саме на позивача, саме для цього законодавцем визначені вимоги до позовної заяви, що містяться в статті 160 КАС України. Суд також зауважує, що цей обов`язок не може бути перекладено на суд, оскільки саме позивач є зацікавленим в ефективному захисті своїх прав та ефективному здійснені судочинства за його позовною заявою.
Відповідно до частини 4 статті 77 КАС України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 79 КАС України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Частиною 4 цієї статті передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.
Статтею 80 КАС України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Позивачем не заявлялося клопотань про витребування доказів, які він не може подати самостійно.
Суд зазначає, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, суд відхиляє доводи позивача з цього приводу.
Заперечення щодо правильності включення витрат на придбання пального - з цього приводу суд зазначає, що податкове законодавство не встановлює конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають ідентифікуватись ті чи інші господарські операції. Однак критерієм зменшення бази оподаткування податку на прибуток є можливість на підставі наявних документів зробити беззаперечний висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання доходу. А відтак на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з оплатою дизельного палива, позивач повинен був надати, зокрема, документи, що свідчать про фактичне придбання та використання палива у своїй господарській діяльності. Крім того, законодавством чітко визначено можливість розрахунку за придбані у роздріб нафтопродукти готівкою або з використанням талонів, платіжних карток та смарт-карток (паливних карток) та з обов`язковою видачею споживачеві розрахункового документа, що підтверджує факт купівлі товару.
Суд зазначає, що проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується та підтверджується первинними документами, на основі яких і ведеться облік. У свою чергу, відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV на даних бухгалтерської звітності базуються фінансова, податкова та інші види звітності. Тобто первинні документи є основою і для податкового обліку.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пунктом 1.2 статті 1, пунктом 2.1 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704, згідно якого, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації") для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Відповідно до пункту 2.15 та пункту 2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Отже, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (із змінами та доповненнями).
З наданих позивачем документів неможливо достеменно встановити як факт придбання пального за певними цінами, у певному обсягу, у певний період, так і неможливо встановити понесення витрат щодо їх придбання з метою використання у господарській діяльності позивача у перевіряємому періоді.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 280/3292/20.
Отже, суд відхиляє доводи позивача з цього приводу.
Правомірність нарахування штрафних санкцій - з цього приводу суд зазначає, що наведені позивачем аргументи не спростовують висновків акту перевірки.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд зазначає, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки за результатами розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 132, 134, 143, 241-246, 252, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.І. Ремез