Справа № 440/6872/25
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2025-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/6872/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 /надалі позивач, ОСОБА_1 / звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області /надалі відповідач, ГУ ПФУ в Донецькій області/, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області /ГУ ПФУ в Полтавській області/ про:

- визнання протиправним та скасування рішення від 04 квітня 2025 року № 10998/03-16 відділу перерахунків пенсій № 1 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послу, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України Про державну службу;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних посад державних службовців, періоди роботи з 04 квітня 1994 року до 01 червня 2006 року на посадах в Контрольно ревізійному управлінні та з 02 червня 2006 року до 22 жовтня 2018 року на посадах в органах державної податкової служби;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити переведення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 28 березня 2025 року з пенсії за віком, призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 19 грудня 1993 року № 3723-XII, з урахування довідок Головного управління ДПС України в Полтавській області від 27 березня 2025 року № 79/16-31-10-02-08 та № 80/16-31-10-02-08, здійснити нарахування та виплату пенсії /а.с. 1-25/.

Позов обґрунтований тим, що позивачу була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. 28 березня 2025 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09 липня 2003 року, на пенсію за віком відповідно до Закону України Про державну службу та за результатами розгляду такої заяви рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №56 від 04 квітня 2025 року відмовлено позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України Про державну службу №889-VIII від 10 грудня 2015 року у зв`язку з відсутністю права, оскільки станом на 01 травня 2016 року заявниця не обіймала посади державного службовця, що визначені статтею 37 Закону України Про державну службу та має стаж державної служби менше як 20 років стажу роботи. З вказаним рішенням позивач не погоджується, вважаючи, що має право на переведення її на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу №3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, адже станом на 01 травня 2016 року мала загальний стаж державної служби 22 роки 0 місяців 27 днів на посадах в органах державної податкової служби.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №440/6872/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ГУ ПФУ в Полтавській області позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с. 64-65/ зазначив, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. 28 березня 2025 року позивач звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про переведення її з пенсії за віком, призначену відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію за віком у відповідності до норм Закону України Про державну службу від 10 грудня 2005 року №889. Згідно з наданою уточнюючою довідкою Головного управління ДПС у Полтавській області Державної податкової служби України від 25 березня 2025 року №25/16-31-11-27 та трудовою книжкою від 02 березня 1982 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 зарахована на посаду головного контролера ревізора відділу ревізій і перевірок установ освіти і науки з 04 квітня 1994 року; 23 травня 1994 року присвоєно 13 ранг державного службовця; 17 жовтня 1994 року прийняла присягу державного службовця; наявні записи про присвоєння персональних та спеціальних звань за займаними посадами в органах податкової служби (запис трудової книжки №25). Оскільки ОСОБА_1 на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України, незалежно від факту роботи на державній службі станом на 01 травня 2016 року має менше як 20 років стажу роботи, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення про відмову у проведенні перерахунку 04 квітня 2025 року №56.

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с. 80-84/ зазначив, що згідно наданої уточнюючої довідки та трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 зарахована на посаду головного контролера-ревізора відділу ревізій і перевірок установ освіти і науки з 04 квітня 1994 року; 23 травня 1994 року присвоєно 13 ранг державного службовця; 17 жовтня 1994 року прийняла присягу державного службовця; наявні записи про присвоєння персональних та спеціальних звань за займаними посадами в органах податкової служби (запис трудової книжки №25). Посадовим особам податкової iнспекцiї згiдно до статті 343 Податкового кодексу України присвоюються спецiальнi звання i вiдповiдно цi посади не належать до посад, вiднесених до категорii посад державних службовцiв, визначених статтею 25 Закону № 3723. Оскільки ОСОБА_1 не займає посади, віднесені до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України, незалежно від факту роботи на державній службі станом на 01 травня 2016 року та має менше як 20 років стажу роботи, підстави для проведення перерахунку пенсії відсутні. Пунктом 17 частини 3 статті 3 Закону № 889 передбачено, що дія цього Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом. Отже, періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

У відповіді на відзиви /а.с. 107-112/ позивач зазначив, що станом на 01 травня 2016 року ще було чинним розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 вересня 1997 року № 503-р "Про віднесення посад працівників місцевих державних податкових адміністрацій до відповідних категорій посад державних службовців", яке втратило чинність 06 серпня 2016 року. Тобто з урахуванням того, що стаж державної служби, що дає право на призначення пенсії у відповідності до Пунктів 10, 12 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889 VIII, розраховується саме станом на 01 травня 2016 року, посилання відповідача на подальшу втрату чинності даним актом є абсурдним та необґрунтованим.

Справу розглянуто судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 КАС України.

Дослідивши письмові докази, суд установив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Полтавській області та їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування /а.с. 101/.

ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою за призначенням / перерахунком пенсії від 28 березня 2025 року /а.с. 76-77/, в якій просила здійснити вид перерахунку: перехід на інший вид пенсії на пенсію державного службовця.

Згідно розписки-повідомлення /а.с. 77-зворот/ ОСОБА_1 до вказаної заяви додала, зокрема, копії: паспорту, довідку про заробітну плату (спецпенсії), трудова книжка або документи про стаж /а.с. 92-94, 97-99/.

Рішенням про відмову у перерахунку пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №56 від 04 квітня 2025 року /а.с. 52/ відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії згідно Закону України Про державну службу у зв`язку з відсутністю права.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що відповідно до статті 90 Закону №889 пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону №1058. Пунктами 10 і 12 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №889 передбачено право певної категорії державних службовців на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу від 16 грудня 1993 року № 3723-Х1І (далі Закон №3723) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців. Зокрема: державні службовці, які станом на 01 травня 2016 року обіймали посади державної служби та мали не менше як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців; особи, які на 01 травня 2016 року мали не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ №889) не залежно від факту роботи на державній службі станом на 01 травня 2016 року. Таким чином, виключно зазначеними пунктами визначено стаж, який дає право саме на призначення пенсій на умовах, відмінних від вказаних в статті 90 Закону №889. При призначенні права особи на призначення пенсії за Законом №889 необхідно керуватись записами у трудовій книжці, а у деяких випадках - з долученням інших документів. Основним критерієм, за яким визначається віднесення тієї чи іншою посади до відповідних категорій посад державних службовців, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу. Доцільно зауважити, що періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання не зараховуються до стажу роботи на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Згідно наданої уточнюючої довідки та трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 зарахована на посаду головного контролера ревізора відділу ревізій і перевірок установ освіти і науки з 04 квітня 1994 року; 23 травня 1994 року присвоєно 13 ранг державного службовця; 17 жовтня 1994 року прийняла з присягу державного службовця; наявні записи про присвоєння персональних, спеціальних звань за займаними посадами в органах податкової служби (запис трудової книжки №25).Оскільки ОСОБА_1 на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України, незалежно від факту роботи на державній службі станом на 01 травня 2016 року має менше як 20 років стажу роботи, прийнято рішення відмовити у проведенні перерахунку згідно заяви 28 березня 2025 року №1669.

Не погодившись з рішенням про відмову у перерахунку пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №56 від 04 квітня 2025 року, позивач звернулася до суду з позовом про визнання його протиправним та скасування.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09 липня 2003 року /надалі - Закон №1058-IV/.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

З 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року /надалі Закон № 889-VIII/, статтею 90 якого встановлено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Водночас Закон №889-VIII у пункті 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" містить норму, якою встановлено, що втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 19 грудня 1993 року №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до пункту 10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 вказаного розділу встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про державну службу" від 19 грудня 1993 року №3723-ХІІ /надалі Закон № 3723-ХІІ/ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Отже, після 01 травня 2016 року (дати набрання чинності Законом №889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ вік і страховий стаж. Тобто за наявності у осіб певного стажу державної служби станом на 01 травня 2016 року (не менш як 10 років для осіб, які на зазначену дату займають посади державної служби, або не менш як 20 років незалежно від того, чи займає особа посади на державній службі станом на 01 травня 2016 року), такі особи зберігають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 19 грудня 1993 року №3723-ХІІ, але якщо посади, які особи займали (займають), віднесені до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України.

Статтею 25 Закону №3723-XII встановлено категорії посад державних службовців.

Разом з тим, стаж на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначається не лише статтею 25 Закону України Про державну службу, але й актами Кабінету Міністрів України.

Так, відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, встановлених на той час законодавством.

Постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03 травня 1994 року, чинною до набрання чинності Законом №889-VIII (01 травня 2016 року), затверджено Порядок обчислення стажу державної служби, яким визначено посади і ранги, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби /надалі - Порядок №283/.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується, зокрема, робота керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно-ревізійної служби.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України Про державну податкову службу в Україні від 04 грудня 1990 року №509-XII /надалі - Закон №509-XII/, а з 12 серпня 2012 року Податковий кодекс України.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону №509-XII державна податкова служба, якій за змістом частини другої цієї статті підпорядковані державні податкові інспекції в областях, районах, містах і районах у міста, є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує здійснення контролю за дотриманням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів податків, зборів та інших платежів і неподаткових доходів і внесків до державних цільових фондів, встановлених законодавством України.

Посадовою особою органу державної податкової служби може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством фінансів України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (частини перша та четверта статті 15 Закону №509-XII).

Цією ж нормою установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондують вимогам статей 5, 12 Закону №3723-ХІІ, щодо обмежень, пов`язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Статтею 6 Закону №509-XII було встановлено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, які обіймають посади в державних органах для виконання завдань і функцій держави (зокрема, у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Крім того, частиною вісімнадцятою статті 37 Закону України №3723-XII встановлено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та /або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Нормами абзаців 1, 2 пункту 344.1 статті 344 Податкового кодексу України передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України Про державну службу. Період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєнні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України Про державну службу незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2013 року у справі №21-340а13, в якій колегія суддів дійшла висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу.

Частиною другою статті 46 Закону № 889-VIII та Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229, які діють з 01 травня 2016 року, закріплено, що до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Як слідує зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови у переведенні позивача на пенсію відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" є недостатність у неї стажу державної служби внаслідок незарахування служби позивача в Головному управлінні ДПС у Полтавській області за період з 04 квітня 1994 року по 01 травня 2016 року до державної служби.

Згідно з інформацією , яка міститься у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 02 березня 1982 року та вкладиші до такої трудової книжки /а.с.37-50/, а також в довідці ГУ ДПС у Полтавській області №25/16-31-11-27 від 25 березня 2025 року /а.с. 35 зворот-36, 79/, ОСОБА_1 в періоди з 04 квітня 1994 року по 03 березня 2025 року працювала в органах державної податкової служби, зокрема:

- з 04 квітня 1994 року до 02 квітня 2000 року на посаді головного контролера - ревізора відділу ревізій і перевірок установ освіти і науки Контрольно ревізійного управління в Полтавській області;

- 23 травня 1994 року присвоєно 13 ранг державного службовця;

- 17 жовтня 1994 року позивачем прийнято присягу державного службовця;

- 01 серпня 1996 року ОСОБА_1 присвоєно 12 ранг державного службовця;

- з 03 квітня 2000 року до 01 червня 2006 року на посаді головного контролера ревізора відділу контролю у сфері освіти, культури та засобів масової інформації Контрольно ревізійного управління в Полтавській області;

- 01 грудня 2000 року ОСОБА_1 присвоєно 11 ранг державного службовця;

- з 02 червня 2006 року до 10 липня 2006 року на посаді старшого державного податкового ревізора інспектора сектору документальних перевірок відділу контрольно-перевірочної роботи Державної податкової інспекції у м. Полтаві;

-02 червня 2006 року Циганенко Н.В. присвоєно спеціальне звання інспектора податкової служби другого рангу;

- з 11 липня 2006 року до 19 лютого 2007 року на посаді начальника відділу бухгалтерії Державної податкової інспекції у м. Полтаві;

- з 20 лютого 2007 року до 29 лютого 2012 року на посаді начальника фінансового відділу Державної податкової інспекції у м. Полтаві;

- з 01 березня 2012 року до 20 червня 2013 року на посаді начальника відділу головного бухгалтеру відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Державної податкової інспекції у м. Полтаві Полтавської обласної Державної податкової служби;

- з 21 червня 2013 року до 14 квітня 2015 року на посаді начальника відділу головного бухгалтера відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області;

- 27 грудня 2013 року позивачеві було присвоєно спеціальне звання інспектора податкової та митної справи II рангу;

- 26 червня 2014 року позивачеві було присвоєно спеціальне звання інспектора податкової та митної справи I рангу;

- з 15 квітня 2015 року до 16 лютого 2016 року на посаді начальника відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку головний бухгалтер Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області;

- з 17 лютого 2016 року до 15 березня 2017 року на посаді начальника відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності головного бухгалтера Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області;

- 27 червня 2016 року позивачеві було присвоєно спеціальне звання радника податкової та митної справи III рангу;

- з 16 березня 2017 року до 07 червня 2017 року на посаді завідувача сектору головного бухгалтеру сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності головного бухгалтера Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області;

- з 08 червня 2017 року до 22 жовтня 2018 року на посаді головного державного інспектора спеціаліста з питань фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області;

- з 23 жовтня 2018 року до 04 грудня 2018 року на посаді провідного державного фінансового інспектора відділу організаційної роботи Управління Північно східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області;

- 23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 присвоєно 6 ранг державного службовця;

- з 05 грудня 2018 року до 13 серпня 2019 року на посаді заступника начальника відділу взаємодії з правоохоронними органами Управління Північно східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області;

- з 14 серпня 2019 року до 09 серпня 2022 року на посаді завідувача сектору фінансово-бухгалтерського обліку та звітності головного бухгалтера Управління державної служби якості освіти у Полтавській області;

- 02 січня 2020 року ОСОБА_1 присвоєно 5 ранг державного службовця;

- з 10 серпня 2022 року до 03 березня 2025 року на посаді заступника начальника управління начальник відділу матеріально-технічного забезпечення управління інфраструктури та господарського забезпечення Головного управління ДПС у Полтавській області.

У відповідності до наказу Головного управління ДПС у Полтавській області від 19 лютого 2025 року за № 93-о /а.с. 51/ позивачем припинено державну службу та звільнено її за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

За встановлених обставин та наведеного правового регулювання суд доходить висновку, що період роботи позивача з 04 квітня 1994 року по 01 травня 2016 року на посадах в податкових органах, в тому числі на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні звання, зараховується до стажу державної служби.

Таким чином, період роботи позивача з 04 квітня 1994 року по 01 травня 2016 року на посадах в органах державної податкової служби неправомірно не враховано відповідачем до стажу роботи на посадах державної служби, а рішення №56 від 04 квітня 2025 року про відмову в переведенні позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України Про державну службу, яке прийнято відповідачем з мотиву недостатності стажу роботи на державній службі внаслідок незарахування до стажу державної служби періоду роботи позивача з 04 квітня 1994 року по 01 травня 2016 року, є протиправним та підлягає скасуванню, а відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що у спірних відносинах відповідач наразі не реалізував свої повноваження щодо зарахування періоду роботи позивача в податкових органах з 04 квітня 1994 року по 01 травня 2016 року до стажу державної служби, позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії - перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ задоволенню не підлягають.

Крім того, відмовляючи позивачу у задоволенні заяви про переведення її на пенсію за Законом України Про державну службу, відповідач питання відповідності позивача іншим вимогам закону, а саме: щодо віку та страхового стажу, не перевіряв, а тому належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача за призначенням / перерахунком пенсії від 28 березня 2025 року з урахуванням висновків суду, наведених в цьому судовому рішенні.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 29 листопада 2022 року у справі № 431/991/17.

Позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії - перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ з урахуванням довідок Головного управління ДПС України в Полтавській області від 27.03.2025 року № 79/16-31-10-02-08 та № 80/16-31-10-02-08, з 28 березня 2025 року є передчасними з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 вказаного Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту наведених норм слідує, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. А відтак, суд не вправі вирішувати позовні вимоги, які заявлені на майбутнє, та не спрямовані на захист і відновлення вже порушених прав позивача.

Враховуючи наведені положення процесуального закону, рішення суду може бути спрямоване лише на захист і відновлення вже порушеного права позивача та суд не вправі вирішувати питання щодо правовідносин, які можуть мати місце у майбутньому, тобто після зарахування до стажу державної служби періодів роботи позивача в податкових органах .

На момент вирішення судом цієї справи спору між сторонами щодо неврахування відповідачем довідок від 27 березня 2025 року № 79/16-31-10-02-08 та № 80/16-31-10-02-08, виданих Головним управлінням ДПС у Полтавській області, ще не виникло, оскільки оскаржуване рішення було прийнято відповідачем з підстави незарахування позивачу до стажу державної служби періодів її роботи на посадах в органах податкової служби, а не з підстави неврахування відповідачем вказаних довідок.

Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

У прохальній частині позовної заяви позивачем заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відповідно до частини третьої цієї статті належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами другою - п`ятою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Проаналізувавши наведені процесуальні норми, Верховний Суд в постанові від 02 лютого 2023 року у справі №120/4765/21-а дійшов висновків, що "склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 2 червня 2022 року № 380/3142/20. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката потребують належного документального підтвердження, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд у судових рішеннях. Визначений у них орієнтир, яким мають керуватися суди нижчих інстанцій при вирішенні питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу адвоката, головним чином вимагає повного і всебічного дослідження доказів, якими підтверджується надання правничої допомоги, особливо її вартість і оплата. Зважаючи на те, що понесені витрати відшкодовуватиме інша сторона, дослідження цих доказів вимагає ретельного підходу, адже їх стягнення, з одного боку, є компенсацією (певною мірою вимушених) фінансових затрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, але водночас ця компенсація не може бути надмірною. Тож окрім того, що витрати на правничу допомогу мають бути документально доведеними, вони мають відповідати також критерію співмірності у розумінні частини п`ятої статті 134 КАС. Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Разом з цим при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року та від 08 лютого 2022 року у справах № 640/3098/20 та № 160/6762/21 відповідно".

Вказана правова позиція підтримана також Верховним Судом у постанові від 21 березня 2024 року у справі № 580/4746/20.

У постанові від 22 листопада 2024 року у справі №420/15183/23 Верховний Суд зазначив, що "позивачем не надано доказів оплати послуг адвоката (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження - постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16), а відтак і реального понесення витрат, відшкодування яких він просить. Надані представником позивача договір та Акт підтверджують лише факт надання зазначених у них послуг, однак в розумінні частини 7 статті 139 КАС України не є належними доказами понесення витрат по оплаті послуг адвоката щодо надання правової допомоги. За таких обставин, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу були відсутні".

А у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 280/3837/21 Верховним Судом зазначено, що:

73. Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

74. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

75. Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення гонорару успіху у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

У пункті 269 Рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тож, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

На підтвердження наявності підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 8000,00 грн позивачем (його представником) надано до суду копії договору про надання правничої допомоги №02/05/25 від 02 травня 2025 року, укладеного між адвокатом Степаненко Оксаною Володимирівною та ОСОБА_1 ; додатку №1 договору №02/05/25 від 02 травня 2025 року; квитанції №02/05/25/28 від 02 травня 2025 року; розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу до Акту №1 прийому-передачі наданих юридичних послуг від 15 липня 2025 року; ордеру на надання правничої допомоги серії ВІ №1300159 від 15 травня 2025 року.

Виходячи з конкретних обставин справи та поданих доказів, суті та об`єму виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, співмірності послуг адвоката категорії складності справи (яка не характеризується наявністю виключної правової проблеми та/або значним суспільним інтересом до її розгляду); напрацювання судами України сталої судової практики з питання розгляду подібних справ, суд доходить висновку, що сума витрат на правничу допомогу, яку позивач (його представник) просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача є завищеною щодо іншої сторони спору, а відтак підлягає зменшенню до 2000,00 грн.

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позову, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову до суду позивач поніс витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0..1 від 09 травня 2025 року /а.с. 53/. Доказів понесення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять.

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позову, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає сума в 605,60 грн.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (вул. Надії Алексєєнко, 106, м. Дніпро, Дніпропетровська область, ідентифікаційний код 13486010), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд. 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 13967927) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №56 від 04 квітня 2025 року про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України Про державну службу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 за призначенням / перерахунком пенсії від 28 березня 2025 року з урахуванням висновків суду, наведених в цьому судовому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн (одна тисяча гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.І. Слободянюк