Справа № 380/5513/25
Суддя: Морська Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2025 рокусправа № 380/5513/25

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Морської Галини Михайлівни, розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської митниці про скасування податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и в :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівської митниці (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.02.2025 №UA44;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.02.2025 №UA43.

Ухвалою від 25.03.2025 відкрите спрощене провадження без виклику сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до податкового повідомлення-рішення Львівської митниці від № UA44 від 21.02.2025 (за платежем Податок на додану вартість (ПДВ) згідно розрахунку сумою визначеного податкового зобов`язання за МД UA209180/2022/084049 становить 15747,32 грн; розмір штрафних санкцій: 25%; сума штрафних санкцій 3936,83 грн. Сума визначеного грошового зобов`язання становить 19684,15 грн. За МД UA209180/2022/084061 сума визначеного податкового зобов`язання становить 4033,80 грн; розмір штрафних санкцій: 25%; сума штрафних санкцій 1008,45 грн. Сума визначеного грошового зобов`язання становить 5042,25 грн. Загальна сума визначеного грошового зобов`язання за ППР № UA44 від 21.02.2025 року становить 24726,40 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення № UA43 від 21.12.2025 року (за платежем мито) згідно розрахунку сумою визначеного податкового зобов`язання за МД UA209180/2022/084049 становить 78736,60 грн; розмір штрафних санкцій: 0%; сума штрафних санкцій 0,00 грн. Сума визначеного грошового зобов`язання становить 78736,60 грн. За МД UA209180/2022/084061 сума визначеного податкового зобов`язання становить 20168,98 грн; розмір штрафних санкцій: 0%; сума штрафних санкцій 0,00 грн. Сума визначеного грошового зобов`язання становить 20168,98 грн. Загальна сума визначеного грошового зобов`язання за ППР № UA43 від 21.02.2025 року становить 98905,58 грн. Тобто, загальна сума визначеного грошового зобов`язання за двома згаданими ППР становить 123 631,98 грн.

Приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, митний орган виходив з того, що преференційне походження товару не підтвердилось належним чином. Оскаржувані ППР прийняті на підставі отримання контролюючим органом інформації від уповноваженого органу іноземної держави про не підтвердження преференційного походження товару, що зазначений в сертифікати EUR.1, у зв`язку з чим, на думку відповідача, не можуть бути застосовані тарифні преференції.

В обґрунтування даних податкових повідомлень-рішень відповідач посилається на те, що Державна митна служба України листами від 11.08.2023 №15/15-03-01/7.4/3626 та від 18.01.2024 №15/15-03-01/7.4/312 повідомила Львівську митницю про отримання від уповноваженого органу Республіки Польща листів від 01.08.2023 №2601-I0А.4331.36.2023 та від 12.01.2024 №2601-10A.4331.45.2023, якими не підтверджено преференційне походження товарів, зазначених у сертифікатах EUR.1 від 14.12.2022 №PL/MF/AS0456550 та EUR.1 від 16.12.2022 №PL/MF/AS0456566, відповідно до Додатку І до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження в рамках Протоколу І до Угоди про асоціацію між Європейським Союзом та Україною відповідно» (про що внесена уповноваженим органом Республіки Польща відповідна відмітка в графу 14 даного сертифіката «Не відповідає вимогам щодо достовірності й правильності інформації, що міститься в ньому», вказана відмітка у сертифікаті належним чином засвідчена уповноваженим органом Республіки Польща, і тому до нього не можуть бути застосовані тарифні преференції.

Стверджує: «… Дії Митниці не відповідають принципу законності, оскільки під час проведення документальної невиїзної перевірки та прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень Митниця 1) не взяла до уваги подані позивачем сертифікати походження товару EUR.1; 2) не врахувала той факт, що під час митного оформлення товарів у митниці не виникали запитання щодо поданих сертифікатів як таких, що не відповідають визначеним вимогами; 3) позивач не був ознайомлений із інформацією щодо непідтвердження сертифікатів походження, яку відповідач отримав від уповноваженого органу Республіки Польща, адже Львівська митниця відмовилась її надавати… Оскаржувані податкові повідомлення-рішення ґрунтуються на єдиній підставі, а саме на отриманій від уповноваженого органу Республіки Польща інформації про непідтвердження преференційного походження товару, що є недостатнім для висновку про нарахування позивачу грошового зобов`язання… Митниця фактично проігнорувала надані до митного оформлення документи, що підтверджують преференційне походження товару та приписи законодавства…».

Із вказаних підстав просить задовольнити позов.

Відповідач надіслав суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позову, мотивуючи тим, що для застосування преференції «410» при митному оформленні товарів надані сертифікати з перевезення товару EUR.1 від 14.12.2022 № PL/MF/AS0456550, від 16.12.2022 № PL/MF/AS0456566, які зазначені у графі 44 митної декларації під кодом «0954» «сертифікат з перевезення (походження) товару форми EUR.1». Країна походження товару у графі 34 митної декларації вказана «EU» (Європейський Союз) та була заявлена декларантом на підставі відомостей, наявних у сертифікатів з перевезення товару EUR.1 від 14.12.2022 № PL/MF/AS0456550, від 16.12.2022 № PL/MF/AS0456566. Посилаючись на положення міжнародних договорів, стверджує, що такі надають уповноваженим органам право здійснювати перевірки підтверджень походження товарів після закінчення їх митного оформлення у країні імпорту як за наявності обґрунтованих сумнівів, так і вибірково. Вказує, що з огляду на вже згадані листи Республіки Польщі, товари за вказаними сертифікатами не підпадають під преференційний режим, встановлений нормами міжнародного законодавства.

Стверджує: «…платником податків в ході проведення перевірки не надано достатніх доказів в обґрунтування мотивів вибору контрагентів, обставин і виконання зовнішньоекономічних операцій, перевірки ділової репутації контрагентів, та достовірності інформації даних, що міститься в наданих ними документах. У зазначених зовнішньоекономічних відносинах обов`язок з визначення, декларування і сплати мита та податків, згідно вимог українського законодавства і ратифікованих Верховною Радою України міжнародних договорів України, має саме платник податків ФОП ОСОБА_1 , а тому саме він, а не продавець товару несе відповідальність за повноту виконання цього обов`язку».

Із вказаних підстав вважає спірні ППР правомірними та просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач надіслав відповідь на відзив, у якій зазначив: «…із аргументами відповідача не погоджується, вважає, що доводи відповідача не спростовують основних аргументів позивача, оскільки: 1) Відповідач не надав доказів, які б підтверджували факт офіційного звернення уповноваженого органу Польщі до експортера за наданням належних документів на підтвердження статусу походження товару, чи відповіді експортера. Тобто, відсутня інформація про звернення уповноваженого органу до експортера; 2) Відповідач не довів чому відповідальність за непідтвердження преференційного походження товару лежить на позивачеві, а не на експортерові; 3) Факт автентичності сертифікатів походження підтверджений уповноваженими органами Республіки Польща, що свідчить про наявність правомірних очікувань в позивача щодо дійсності преференційного походження товару…»

Також у відповіді на відзив позивач звертає увагу на те, що у додатках до відзиву містяться відповіді Палати податкової адміністрації в м. Кельці, якими автентичність наданих до митного оформлення сертифікатів EUR.1 підтверджено Митницею в м. Стараховіце.

З огляду на це, позивач стверджує, що застосовуючи преференцію при митному оформленні товарів за спірними митними деклараціями він обґрунтовано сподівався на добросовісність дій свого контрагента-експортера, а також на компетентність митних органів Республіки Польща та не мав підстав піддавати сумніву правомірність видачі сертифікатів походження EUR.1. Зазначає також, що з матеріалів справи, автентичність таких сертифікатів є дійсно підтвердженою уповноваженим на це іноземним органом. Вказує, що він правомірно розраховував на те, що відповідний товар має преференційне походження, адже єдиний можливий спосіб підтвердження такого походження, а саме сертифікат EUR.1, є дійсний та не скасовувався.

Просив суд задовольнити позов.

Розглянувши наявні у справі документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд зазначає наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ввіз на митну територію України товари по МД від 20.12.2022 №UA209180/2022/084049 та МД від 20.12.2022 № UA209180/2022/084061.

Відповідно до МД від 20.12.2022 № UA209180/2022/084049 позивач ввіз на територію України товар № 1 - «Сідельний тягач марки SCANIA, модель R490LA4X2, що використовувався, 2015р.в., модельний рік - 2015р., дата першої реєстрації: 03.12.2015p.,номер шасі: НОМЕР_1 , номер двигуна: не визначений, об`ємом 12740 см.куб., 360 Kw, тип двигуна - дизельний, колісна формула - 4х2. Загальна кількість місць для сидіння-2, кількість дверей-2. Країна виробництва - Швеція (SE), виробник "SCANIA". Призначений для використання по дорогах загального користування.». Код товару згідно з УКТ ЗЕД . - Ставка ввізного мита пільгова/повна - 10%, ЄС - 0%. Умови поставки товару згідно ІНКОТЕРМС - FCA DE Hohenfurch. Вага брутто - 7870 кг. Вага нетто - 7870 кг. Фактурна вартість товару - 15 000 Євро (або згідно з встановленим НБУ курсом | Євро = 38,78650000 грн. на день митного оформлення - 581 797,50 грн.). Митна вартість - 787 365,95 гривень. По даному товару до бюджету нараховано/сплачено митних платежів на суму 157 473,19 грн., а саме: мито - 78 736,60 грн. (спосіб платежу-06), податок на додану вартість - 157 473,19 грн. (спосіб платежу-01).

Відповідно до МД від 20.12.2022 року № UA209180/2022/084061 позивач ввіз на територію України товар №1 - «Напівпричіп марки KOGEL, модель SN 24, трьохвісний, тентований, що використовувався, 2013р.в., модельний рік - 2013р., дата першої реєстрації: 25.07.2013р., номер шасі: WKOS229. Країна виробництва- Німеччина (DE), виробник "KOGEL". Призначений для використання по дорогах загального користування.». Код товару згідно з УКТ ЗЕД . Ставка ввізного мита пільгова/повна - 10%, ЄС - 0%. Умови поставки товару згідно ІНКОТЕРМС - FCA DE Merseburg. Вага брутто - 7040 кг. Вага нетто - 7040 кг. Фактурна вартість товару - 4 900 Євро (або згідно з встановленим НБУ курсом 1 Євро = 32,72340000 грн. на день митного оформлення - 45 8127,60 грн.). Митна вартість товару - 201 689,80 гривень. По даному товару до бюджету сплачено/нараховано митних платежів на суму 40 337,96 грн., а саме: мито - 20 168,98 грн. (спосіб платежу-06), податок на додану вартість - 40 337,96 грн. (спосіб платежу-01).

Отримувач товару та особа відповідальна за фінансове врегулювання - ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: Львівська обл., Стрийський р-н, Моршинська тер. гр., с. Довге, вул. Шевченка, буд. 64). Відправники товарів: «Finsterwalder Transport GmbH» (Abbestr. 72, 06217 Merseburg, Федеративна Республіка Німеччина), «Mayrock SpezialtransporteFranz Mayrock» (Gewerbestrasse 1, 86978 Hohenfurch, Федеративна Республіка Німеччина).

Товари, за митними деклараціями від 20.12.2022 року № UA209180/2022/084049 та від 20.12.2022 року № UA209180/2022/084061 декларувалися із застосуванням преференції за кодом «410» і, як наслідок, з нарахуванням та сплатою ввізного мита за преференційними ставками від митної вартості в рамках дії норм статті 15 Доповнення 1 «Підтвердження походження» до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференції правил походження. Для застосування преференції «410» при митному оформленні товарів позивач надав сертифікати з перевезення товару EUR.1 від 14.12.2022 № PL/MF/AS0456550, від 16.12.2022 № PL/MF/AS0456566, які зазначені у графі 44 митної декларації під кодом «0954» - «сертифікат з перевезення (походження) товару форми EUR. 1». Країна походження товару у графі 34 митної декларації вказана «EU» (Європейський Союз) та була заявлена декларантом на підставі відомостей, наявних у сертифікатів з перевезення товару EUR.1 від 14.12.2022 Nє PL/MF/AS0456550, від 16.12.2022 №PL/MF/AS0456566.

Державною митною службою України направлено на перевірку до уповноваженого органу Республіки Польща сертифікатів з перевезення товару EUR.1 від 14.12.2022 № PL/MF/AS0456550, від 16.12.2022 № PL/MF/AS0456566. Державна митна служба України листами від 11.08.2023 №15/15-0301/7.4/3626 та від 18.01.2024 №15/15-03-01/7.4/312 повідомила Львівську митницю про отримання від уповноваженого органу Республіки Польща листи від 01.08.2023 № 2601- IOA.4331.36.2023 та від 12.01.2024 № 2601-IOA.4331.45.2023, якими не підтверджено преференційне походження товарів, зазначених у сертифікатах EUR.1 від 14.12.2022 №PL/MF/AS0456550 та EUR.1 від 16.12.2022 № PL/MF/AS0456566, відповідно до Додатку І до Регіональної конвенції про панєвросередземноморські преференційні правила походження в рамках Протоколу I до Угоди про асоціацію між Європейським Союзом та Україною відповідно», і тому до нього не можуть бути застосовані тарифні преференції.

Лист уповноваженого митного органу Республіки Польща від 01.08.2023 № 2601-IOA.4331.36.2023 містить результати перевірки достовірності сертифікатів з перевезення товару EUR.1 та правильності заявленої в них країни походження без надання копій вказаних сертифікатів; лист - відповідь уповноваженого митного органу Республіки Польща від 12.01.2024 № 2601- IOA.4331.45.2023 містить результати перевірки достовірності сертифікатів з перевезення товару EUR.1 та правильності заявленої в них країни походження із наданням копій вказаних сертифікатів (у графі 14 сертифікату внесено відмітку: «Не відповідає вимогам щодо достовірності й правильності інформації, що міститься в ньому»).

На підставі наказу Львівської митниці від 10.01.2025 №19, проведена невиїзна документальна перевірка дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства України з питань митної справи щодо обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування за митними деклараціями від 20.12.2022 №UA209180/2022/084049 та від 20.12.2022 №UA209180/2022/08406.

За результатами проведеної перевірки складений акт від 05.02.2025 №12/25/7.4- 19/.

Перевіркою встановлені порушення:

- статті 15 Доповнення 1 до Регіональної конвенції, вимог частини другої статті 46, частини 1 статті 257 Митного кодексу України в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита за митними деклараціями від 20.12.2022 №UA209180/2022/084049, від 20.12.2022 № UA209180/2022/084061 на загальну суму 98 905,58 гривень;

- підпункту в) пункту 185.1 статті 185, пункту 187.8 статті 187, пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України в результаті чого занижене податкове зобов`язання по сплаті податку на додану вартість за митними деклараціями від 20.12.2022 №UA209180/2022/084049, від 20.12.2022 № UA209180/2022/084061 та загальну суму 19 781,12 гривень.

Як слідує із Акту перевірки, підставою для донарахування митних платежів, слугувала інформація, отримана від уповноважених органів Республіки Польща, яка і була скерована до Львівської митниці Державною митною службою України відповідними листами.

У ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено неправомірність застосування зменшених ставок ввізного мита та преференції «410», під час митного оформлення товарів за митними деклараціями від 20.12.2022 №UA209180/2022/084049, від 20.12.2022 № UA209180/2022/084061, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 порушено вимоги статті 15 Доповнення I до Регіональної конвенції, вимог частини другої статті 46, частини першої статті 257 Митного кодексу України, підпункту в) пункту 185.1 статті 185, пункту 187.8 статті 187, пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки прийняті ППР від 21.02.2025 року:

- № UA44, згідно якого сумою визначеного податкового зобов`язання за МД UA209180/2022/084049 становить 15747,32 грн; розмір штрафних санкцій: 25%; сума штрафних санкцій 3936,83 грн. Сума визначеного грошового зобов`язання становить 19684,15 грн; За МД UA209180/2022/084061 сума визначеного податкового зобов`язання становить 4033,80 грн; розмір штрафних санкцій: 25%; сума штрафних санкцій 1008,45 грн. Сума визначеного грошового зобов`язання становить 5042,25 грн. Загальна сума визначеного грошового зобов`язання за ППР № UA44 від 21.02.2025 року становить 24726,40 грн.

- № UA43, згідно якого сумою визначеного податкового зобов`язання за МД UA209180/2022/084049 становить 78736,60 грн; розмір штрафних санкцій: 0%; сума штрафних санкцій 0,00 грн. Сума визначеного грошового зобов`язання становить 78736,60 грн; За МД UA209180/2022/084061 сума визначеного податкового зобов`язання становить 20168,98 грн; розмір штрафних санкцій: 0%; сума штрафних санкцій 0,00 грн. Сума визначеного грошового зобов`язання становить 20168,98 грн. Загальна сума визначеного грошового зобов`язання за ППР № UA43 від 21.02.2025 року становить 98905,58 грн.

Не погодившись із цими ППР, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку позиціям сторін у справі, суд застосовує наступні правові норми.

Згідно положень частини другої статті 1 Митного кодексу України (далі МК України) відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

Відповідно до пункту 24 частини першої статті 4 МК України митний контроль це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 271 МК України, мито це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, згідно з пунктом 190.1 статті 190 Податкового кодексу України базою оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу ІІІ Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.

За приписами положень статті 272 МК України, ввізне мито встановлюється на товари, що ввозяться на митну територію України. Встановлення нових та зміна діючих ставок ввізного мита, визначених Митним тарифом України, здійснюються Верховною Радою України шляхом прийняття законів України.

Статтею 276 МК України визначено, що платниками мита є: 1) особа, яка ввозить товари на митну територію України чи вивозить товари з митної території України у порядку та на умовах, встановлених цим Кодексом; 2) особа, на адресу якої надходять товари, що переміщуються (пересилаються) у міжнародних поштових або експрес-відправленнях, несупроводжуваному багажі, вантажних відправленнях; 3) особа, на яку покладається обов`язок дотримання вимог митних режимів, які передбачають звільнення від оподаткування митом, у разі порушення таких вимог; 4) особа, яка використовує товари, митне оформлення яких було здійснено з умовним звільненням від оподаткування, не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям такого звільнення згідно з цим Кодексом, іншими законами України, а також будь-які інші особи, які безпідставно використовують звільнення від оподаткування митом (податкову пільгу); 5) особа, яка реалізує або передає у володіння, користування чи розпорядження товари, що були випущені у вільний обіг на митній території України із звільненням від оподаткування митними платежами, до закінчення строку, визначеного законом; 6) особа, яка реалізує товари, транспортні засоби відповідно до статті 243 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 277 МК України, об`єктами оподаткування митом є: 1) товари, митна вартість яких перевищує еквівалент 150 євро, що ввозяться на митну територію України або вивозяться за межі митної території України підприємствами; 2) товари, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню митними платежами відповідно до розділу XII цього Кодексу, а також розділів V та VI Податкового кодексу України; 3) товари, транспортні засоби, що реалізуються відповідно до статті 243 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 280 МК України ставки мита, крім сезонного та особливих видів мита, встановлюються виключно законами України з питань оподаткування. Ввізне мито на товари, митне оформлення яких здійснюється в порядку, встановленому для підприємств, нараховується за ставками, встановленими Митним тарифом України.

За змістом частини п`ятої статті 280 МК України ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України. До товарів, що походять з України або з держав членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом. До решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

При цьому, відповідно до частин першої, п`ятої статті 281 МК України, допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори. У разі якщо імпорт товару є об`єктом антидемпінгових, компенсаційних або спеціальних заходів, тарифні пільги (тарифні преференції) не встановлюються або зупиняються чи припиняються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Верховна Рада Законом України № 1678-VII від 16 вересня 2014 року ратифікувала Угоду від 27 червня 2014 року про асоціацію між Україною, з однієї сторони та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, якою, серед іншого, передбачено поглиблену та всеохоплюючу зону вільної торгівлі між Україною та Європейським Союзом.

Стаття 26 частини 1 глави 1 розділу IV Угоди встановлює, що положення цієї Глави застосовуються до торгівлі товарами, що походять з територій Сторін. Для цілей цієї Глави «походження» означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі I «Щодо визначення концепції походження товарів і методів адміністративного співробітництва» (далі Протокол I, до цієї Угоди).

Стаття 29 частини 1 глави 2 розділу IV Угоди визначає, що кожна Сторона зменшує або скасовує ввізне мито на товари, що походять з іншої Сторони, відповідно до Графіків, встановлених у Додатку I-A до цієї Угоди.

Пункт 1 статті 2 розділу 2 Протоколу I встановлює, що з метою впровадження цієї Угоди наступні товари мають вважатися як такі, що походять з Європейського Союзу:

1. товари, цілком вироблені в Європейському Союзі, як це визначається у статті 5 цього Протоколу;

2. товари, отримані в Європейському Союзі з матеріалів, які не були вироблені цілком у Європейському Союзі, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в ЄС відповідно до статті 6 цього Протоколу.

Відповідно до пункту 1 статті 16 розділу 5 Протоколу I товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів:

(a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку III до цього Протоколу; або

(b) у випадках, вказаних у статті 22(1) цього Протоколу, - декларація, що надалі іменуватиметься «декларацією інвойс», надана експортером до інвойсу, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інвойс наведений у Додатку IV до цього Протоколу.

Процедуру видачі сертифіката з перевезення товару EUR.1 встановлює стаття 17 розділу 5 «Підтвердження походження» Протоколу 1, згідно з положеннями якої сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами країни експорту на письмову заяву експортера або, під відповідальність експортера, його уповноваженим представником.

Для цього експортер або його уповноважений представник має заповнити сертифікат з перевезення товару EUR.1, а також бланк заяви, зразок якої наведений у Додатку. Ці бланки мають бути заповнені однією з мов, якими складено цю Угоду, і згідно з нормами законодавства країни експорту. Якщо їх заповнюють від руки, це має бути зроблено чорнилом і друкованими літерами. Опис товарів потрібно викласти у виділеній для цього комірці, не залишаючи вільних рядків. Якщо комірка заповнена не повністю, під останнім рядком опису потрібно накреслити горизонтальну лінію й перекреслити вільний залишок комірки.

Експортер, який подає заяву про видачу сертифіката з перевезення товару EUR.1, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни експорту, у якій видається сертифікат з перевезення товару EUR.1, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу.

Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами країни-члена Європейського Союзу або України, якщо розглядувані товари можуть бути визнаними такими, що походять з Європейського Союзу або України, і задовольняють іншим умовам цього Протоколу.

Митні органи, які видають сертифікати з перевезення товару EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними. Ці органи також мають забезпечити правильне заповнення бланків, зазначених у пункті 2 цієї статті. Вони зокрема повинні перевірити, чи заповнена комірка, призначена для опису товарів, таким чином, щоб запобігти зловмисному дописуванню.

Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами й переданий експортерові одразу ж після здійснення чи забезпечення фактичного експортування товару.

При цьому, за змістом пунктів 1-6 статті 22 розділу 5 Протоколу 1 декларація інвойс, зазначена в статті 16(1)(b) цього Протоколу, може бути складена:

(a) затвердженим експортером у розумінні статті 23 цього Протоколу, або

(b) експортером будь-якої партії товару, що складається з одного чи декількох місць товарів, що походять з певної країни, сукупна вартість яких не перевищує 6000 євро.

Декларація інвойс може бути складена, якщо розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і відповідають іншим вимогам цього Протоколу. Експортер, який складає декларацію інвойс, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни експорту надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу.

Статтею 33 Протоколу І регулюються питання щодо перевірки підтверджень походження. Так, пунктом 1 цієї статті встановлено, що подальші перевірки підтверджень походження мають здійснюватися у довільному порядку або тоді, коли митні органи країни імпорту мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконанні інших вимог цього Протоколу.

З метою реалізації положень пункту 1 цієї статті митні органи країни імпорту повинні повернути сертифікат з перевезення товару EUR.1 та інвойс, якщо він був поданий, декларацію інвойс або копії цих документів митним органам країни експорту, вказавши, якщо це доречно, причини запиту. Будь-які отримані документи й інформація, що вказують на недостовірність інформації, наведеної в підтвердженні походження, повинні бути передані на підтримку запита про перевірку (пункт 2 статті 33 Протоколу I).

Перевірка має бути здійснена митними органами країни експорту. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними (пункт 3 статті 33 Протоколу І).

Митні органи, на запит яких була здійснена перевірка, мають бути повідомлені про її результати якомога раніше. Ці результати повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними та, чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України й відповідають іншим вимогам цього Протоколу (пункт 5 статті 33 Протоколу I).

Якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції (пункт 6 статті 33 Протоколу I).

Згідно з статтею 36 МК України Положення цього Кодексу встановлюють непреференційні правила щодо визначення країни походження товарів, що переміщуються через митний кордон України, з метою застосування: 1) ставок мита, правил щодо його справляння до товарів, яким надається режим найбільшого сприяння, крім тарифних пільг (преференцій), встановлених міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 2) заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності; 3) інших заходів відповідно до вимог Світової організації торгівлі, пов`язаних із визначенням країни походження товару. Країною походження товару вважається країна, в якій: 1) товар був повністю отриманий; 2) товар був підданий останнім економічно обґрунтованим виробничим та технологічним операціям з переробки, що призвели до виробництва нового товару або є важливою стадією виробництва, за умови виконання в цій країні критеріїв достатньої переробки, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України. Якщо стосовно конкретного товару критерії достатньої переробки не встановлено, застосовується правило, згідно з яким країна походження товару визначається за країною походження використаних при переробці матеріалів з найбільшою вартістю. Під країною походження товару можуть розумітися група країн, митні союзи країн, регіон, територія чи частина країни, якщо є необхідність їх виділення з метою визначення походження товару. Повністю отримані або піддані достатній переробці товари преференційного походження визначаються відповідно до законів України, а також міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Особливості визначення країни походження товару, що ввозиться з територій спеціальних (вільних) економічних зон, розташованих на території України, встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 41 МК України документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару.

Частина третя статті 41 МК України встановлює, що сертифікат про походження товару це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.

Відповідно до частини восьмої статті 41 МК України у разі якщо в документах про походження товару є розбіжності у відомостях про країну походження товару або органом доходів і зборів встановлено інші відомості про країну походження товару, ніж ті, що зазначені у документах, декларант або уповноважена ним особа має право надати органу доходів і зборів для підтвердження відомостей про заявлену країну походження товару додаткові відомості.

Частиною дев`ятою цієї статті кодексу передбачено, що додатковими відомостями про країну походження товару є відомості, що містяться в товарних накладних, пакувальних листах, відвантажувальних специфікаціях, сертифікатах (відповідності, якості, фітосанітарних, ветеринарних тощо), митній декларації країни експорту, паспортах, технічній документації, висновках-експертизах відповідних органів, інших матеріалах, що можуть бути використані для підтвердження країни походження товару.

Відповідно до частини другої статті 43 МК України у разі виникнення сумнівів щодо дійсності документів про походження товару та/або правильності відомостей, що в них містяться, зокрема щодо відомостей про країну походження товару, митний орган може перевірити факт видачі сертифіката та/або його зміст на веб-сайті компетентного органу (організації), що видав сертифікат, або звернутися у паперовій або електронній формі до такого компетентного органу (організації) із запитом про проведення перевірки автентичності документа про походження товару та відповідності походження товару правилам походження, встановленим цим Кодексом.

Із аналізу наведених правових норм слідує, що у разі митного оформлення товару, що ввозиться з країн Європейського Союзу, платники мита та податків мають право скористатись тарифними преференціями, що передбачено Угодою. Проте, застосуванню таких пільг передує дотримання декларантом умов, з якими Угода та Протокол І до неї пов`язує їх застосування. За загальним правилом, декларантом подається сертифікат перевезення товару EUR.1, за виключенням випадків, коли може бути подана декларація інвойс, а саме у разі її складення: затвердженим експортером або експортером на будь-яку партію товару, що походить з певної країни, сукупна вартість якого не перевищує 6 000 євро.

Як зазначено судом вище відповідач за результатами документальної невиїзної перевірки позивача встановив неправомірність застосування зменшених ставок ввізного мита та преференції «410», під час митного оформлення товарів за митними деклараціями від 20.12.2022 №UA209180/2022/084049, від 20.12.2022 № UA209180/2022/084061, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 порушено вимоги статті 15 Доповнення I до Регіональної конвенції, вимог частини другої статті 46, частини першої статті 257 Митного кодексу України, підпункту в) пункту 185.1 статті 185, пункту 187.8 статті 187, пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України.

Підставою для донарахування митних платежів, слугувала інформація, отримана від уповноважених органів Республіки Польща (листи від 01.08.2023 № 2601- IOA.4331.36.2023 та від 12.01.2024 № 2601-IOA.4331.45.2023), яка скерована до Львівської митниці Державною митною службою України листами від 11.08.2023 №15/15-0301/7.4/3626 та від 18.01.2024 №15/15-03-01/7.4/312, якими не підтверджено преференційне походження товарів, зазначених у сертифікатах EUR.1 від 14.12.2022 №PL/MF/AS0456550 та EUR.1 від 16.12.2022 № PL/MF/AS0456566, відповідно до Додатку І до Регіональної конвенції про панєвросередземноморські преференційні правила походження в рамках Протоколу I до Угоди про асоціацію між Європейським Союзом та Україною відповідно», і тому до товару не можуть бути застосовані тарифні преференції.

При цьому для митного оформлення товару декларант для застосування преференції «410» при митному оформленні товарів надав сертифікати з перевезення товару EUR.1 від 14.12.2022 Nє PL/MF/AS0456550, від 16.12.2022 №PL/MF/AS0456566, які зазначені у графі 44 митної декларації під кодом «0954» - «сертифікат з перевезення (походження) товару форми EUR. 1». Країна походження товару у графі 34 митної декларації вказана «EU» (Європейський Союз) та була заявлена декларантом на підставі відомостей, наявних у сертифікатів з перевезення товару EUR.1 від 14.12.2022 Nє PL/MF/AS0456550, від 16.12.2022 Nє PL/MF/AS0456566.

Суд звертає увагу, що у імпортера (позивача) відсутній обов`язок чи необхідність перевіряти законність дій експортера в момент оформлення та видачі сертифікатів EUR.1 та декларації інвойс. Тобто, відповідальність за оформлення та видачу сертифікатів EUR.1 та декларації-інвойса і правдивість інформації, що в них зазначена, покладена виключно на експортера (продавця).

Отже, застосовуючи преференцію при митному оформленні товарів за спірними митними деклараціями позивач обґрунтовано сподівався на добросовісність дій свого контрагента-експортера та не мав підстав піддівати сумніву правомірність видачі декларацій-інвойсів на кожну партію такого товару.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що факт того, що позивач отримав сертифікати походження товару у встановленому законом порядку та підтвердження факту їх автентичності, свідчать про відсутність в його діях будь-якої вини, що виключає застосування щодо нього наслідків у вигляді нарахування додаткових платежів, адже він правомірно очікував та розраховував на інші ставки мита та податку.

При цьому суд вважає, що інформація, отримана від уповноважених органів Республіки Польща, не може бути єдиним та беззаперечним доказом порушення позивачем митних правил з огляду на наступне.

Так відповідач не надав доказів, які б підтверджували факт офіційного звернення уповноваженого органу Польщі до експортера за наданням належних документів на підтвердження статусу походження товару, чи відповіді експортера. Тобто, відсутня інформація про звернення уповноваженого органу до експортера.

Згідно ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зауважує, що до митного оформлення позивач долучив сертифікати EUR.1, які не є анульовані або визнані недійсними чи відкликані, також відсутні докази того, що вказані документи були підроблені або одержані незаконним шляхом.

Оцінюючи в сукупності встановлені обставини та наведені правові норми, враховуючи не підтвердження під час розгляду справи обставин, якими контролюючий орган обґрунтовував свої твердження про порушення позивачем вимог Митного та Податкового кодексів України, а отже й покладених в основу прийнятих оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцієюа законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи викладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів сторін не спростовують висновків суду у цій справі.

У контексті оцінки доводів сторін суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 26 000,00 грн суд зазначає.

Відповідно до ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно положень ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст.134 КАС України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст.134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з положеннями ч.7, 9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З системного аналізу наведених вище правових норм слідує, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Крім того, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися в акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження підстав, факту понесення та розміру витрат, пов`язаних з розглядом справи, представник позивача надав суду: договір № 966 про надання правничої допомоги від 10 лютого 2025 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Ті Енд Ті Партнерс»; Акт про надання правничої допомоги № 01 від 14 квітня 2025 та рахунок на оплату від 14.04.2025 року № 01 на суму 26 000,00 грн.

Відповідно до п.4.1 Договору № 966 про надання правової допомоги від 10.02.2025 року вартість послуг Адвокатського об`єднання з надання правової допомоги за цим Договором встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю Сторін в Актах про надання правової допомоги, які формуються Адвокатським об`єднанням в міру надання правової допомоги (юридичних послуг) та вручаються безпосередньо Клієнту (уповноваженій особі Клієнта) або направляються засобами поштового чи комунікаційного зв`язку за його місцезнаходженням.

Згідно із актом про надання правової допомоги № 01 від 14.04.2025 адвокатом надано такі послуги:

- підготовка, написання і подача позовної заяви 20 годин 20000,00 грн;

- підготовка, написання і подача відповіді на відзив 6 год 6000,00 грн. Всього 26 годин 26 000,00 грн.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст.134 КАС України).

Суд відмічає, що митний орган заперечує щодо стягнення витрат на правничу допомогу, вказує про те, що заявлена до відшкодування вартість наданої позивачу послуги є значно завищеною та не співмірною зі складністю справи. Написання позовної заяви не вимагало значної юридичної і технічної роботи для такого високого розміру гонорару.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Так, на думку суду, вартість за послуги підготовки позовної заяви та відповіді на відзив є завищеними, оскільки фактично зазначені заяви складаються з викладу обставин справи, норм законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та судової практики. Тобто підготовка позовної заяви та відповіді на відзив не потребували багато часу, що свідчить про завищення суми витрат, які підлягають сплаті за вказані послуги.

Також суд зауважує, що позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що сума витрат на послуги адвоката в розмірі 26000,00 грн. є надмірною, не відповідає критерію розумності їхнього розміру, обсягу фактично наданих послуг та їх складності, а тому суд присуджує на користь позивача витрати в розмірі 3000,00 грн.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № UA44 від 21.02.2025.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № UA43 від 21.02.2025.

Стягнути з Львівської митниці (, 79000, м.Львів, вул.Костюшка,1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: адреса: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у сумі 989,56 грн (дев`ятсот вісімдесят дев`ять) грн 56 коп.

Стягнути з Львівської митниці (, 79000, м. Львів, вул.Костюшка,1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу у сумі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМорська Галина Михайлівна