Справа № 640/18269/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Василенка Я.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

У С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 , у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у сумі 20 332,62 грн;

- зобов`язати нарахувати та виплатити вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у сумі 20 332,62 грн;

- стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2021 по день фактичного розрахунку з урахуванням середнього розміру 968,22 грн після утримання обов`язкових відрахувань.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що наказом керівника Київської обласної прокуратури № 1005к від 24.12.2020, ОСОБА_1 з 31.12.2020 було звільнено з посади прокурора Обухівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області та органів прокуратури, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратури». Позивач вважає, що звільнення за таких підстав не виключає його права на виплату вихідної допомоги при звільненні, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), розмір якої має становити середньомісячну заробітну плату. На підтвердження такого права позивач посилається на частину п`яту статті 51 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) та частину четверту статті 40 КЗпП України, якою передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. У такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м.Києва від 16.07.2021 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 прийнято до провадження дану адміністративну справу та ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у сумі 20 332,62 грн.

Стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього заробітку у сумі 20332,62 грн (двадцять тисяч триста тридцять дві гривні 62 копійки).

Стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 134732,43 грн (сто тридцять чотири тисячі сімсот тридцять дві гривні 43 копійки).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Київська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на 03.09.2025.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Київської обласної прокуратури не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , з 09.09.2013 безперервно працював в органах прокуратури України на різних посадах.

У зв`язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури розпочалася атестація, яка проводиться у порядку, передбаченому законодавством.

За наслідками складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора (перший етап атестації), позивач набрав 52 бал із прохідних 70, у зв`язку з чим не був допущений до проходження іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички та припинив участь в атестації.

24.11.2020 Четверта кадрова комісія обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), прийняла рішення № 98 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації.

На підставі зазначеного рішення комісії, наказом Київської обласної прокуратури №1005к від 24.12.2020 ОСОБА_1 , був звільнений з посади прокурора Обухівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", з 31.12.2020.

Вважаючи рішення Четвертої кадрової комісії №98 від 24.11.2020, наказ Київської обласної прокуратури №1005к від 24.12.2020 незаконними та безпідставними, ОСОБА_1 , звернувся до суду з відповідним позовом (справа № 640/2018/21).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2021 скасоване та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , до Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Київської обласної прокуратури, третя особа - Офіс Генерального прокурора відмовлено.

31.12.2020 ОСОБА_1 , отримав трудову книжку.

Позивач звернувся до Київської обласної прокуратури із запитом про надання інформації, зокрема щодо загальної суми виплаченої йому вихідної допомоги при звільненні, порядок її нарахування.

Листом Київської обласної прокуратури від 25.06.2021 №27/196 вих-21 позивача повідомлено, що відсутні підстави для виплати вихідної допомоги при звільненні.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач має право на отримання вихідної допомоги, відповідно до статті 44 КЗпП України, у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

На день звільнення позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України. При цьому, як зазначалося, розмір вихідної допомоги становить не менше середнього місячного заробітку.

Розмір середньомісячної заробітної плати в сумі 20332,62 грн підтверджується довідкою Київської обласної прокуратури від 22.06.2021 № 21ор-219.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у сумі 20 332,62 грн та стягнення з Київської обласної прокуратури на користь позивача вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 20332,62 грн.

Суд першої інстанції зауважив про неможливість визнання обґрунтованими посилань відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, оскільки після набрання чинності Законом №113-ІХ Верховний Суд, вирішуючи спори щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури, змінив свою позицію з цього питання і неодноразово та послідовно її підтримав.

Відтак, ураховуючи сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17 щодо необхідності застосування останньої правової позиції, застосуванню до спірних правовідносин, на думку суду першої інстанції, підлягає саме та позиція, яка є останньою у цій категорії спорів.

Щодо позовних вимог про стягнення з Київської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, періодом прострочення повного розрахунку з позивачем при його звільненні є 01.01.2021 (наступний день після звільнення) - 10.04.2025 (день постановлення рішення у цій справі).

Водночас, суд зауважив, що відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Як зазначив суд першої інстанції, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період починаючи з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, тобто до 19.01.2023.

Суд першої інстанції звернув увагу, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання було встановлено: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частку коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Водночас щодо періоду з 19.07.2022, на думку суду, належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду необґрунтованими та помилковими, оскільки:

- Законами , що регулюють статус прокурорів, умови і підстави звільнення їх з посади та відповідно мають статус спеціальних є, Закон України «Про прокуратуру» та Закон № 113-IX.

- Стаття 44 Закону України «Про прокуратуру» не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

- Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов помилкового висновку про те, що підстави звільнення передбачені п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» повинні застосовуватися вимоги ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги.

- З аналізу ст. 117 КЗпП України випливає, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, невикористаних днів відпустки, компенсацій, вихідної допомоги тощо).

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України регулює Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, який містить спеціальні норми організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливості розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.).

Поряд із цим, порядок розгляду трудових спорів деяких категорій працівників визначено статтею 222 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), в якій зазначено, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Щодо доводу апелянта про те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов помилкового висновку про те, що підстави звільнення передбачені п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» повинні застосовуватися вимоги ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що особливості розгляду трудових спорів зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії регулюються Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII).

Разом з тим, Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.04.2002 № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої вказаної статті).

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно із статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Отже, частиною 5 статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, за яких до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.

Разом з тим, цей виключний перелік не містить питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а тому, враховуючи правові висновки Верховного Суду, висловлені зокрема у постанові від 25.02.2021 у справі № 640/8451/20, застосування положень статті 44 КЗпП України під час вирішення спірного питання не заборонено.

Також, Верховний Суд у вказаній постанові звернув увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин

Разом з тим, за змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Крім того, за своєю суттю і призначенням вихідна допомога при звільненні і середній заробіток, стягнення/виплату якого передбачено статтями 117, 235 КЗпП є різними виплатами, адже мають різну правову природу. У контексті спірних правовідносин варто зауважити, що стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП є своєрідною відповідальністю відповідача за невиплату вихідної допомоги (під час звільнення). Водночас, вихідна допомога розглядається як гарантія (у грошовій формі) працівникові, звільненому з об`єктивних причин.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Як зазначалося вище, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП виникає у роботодавця у разі не проведення зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення безвідносно до обставин його поновлення на роботі та прийняття рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність в частині невиплати позивачу вихідної допомоги, а тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги.

Щодо доводу апелянта, про те, що з аналізу ст. 117 КЗпП України випливає, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум, колегія суддів звертає увагу, що на день звільнення позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України. При цьому, як зазначалося, розмір вихідної допомоги становить не менше середнього місячного заробітку.

У межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання було встановлено: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частку коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що до періоду з 19.07.2022 належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.11.2023 у справі №380/19103/22.

Аналогічні висновки щодо необхідності стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку одночасно із стягненням вихідної допомоги Верховний Суд неодноразово викладав у постановах, зокрема від 20.02.2023 у справі № 240/9022/20, від 08.06.2023 № 580/1267/21 від 13.09.2023 у справі № 640/115/21.

З огляду на зазначене та беручи до уваги докази, які наявні у матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Я.М. Василенко

В.В. Кузьменко