Справа № 161/3582/25
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2025-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 161/3582/25 пров. № А/857/15371/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Шинкар Т.І.,

при секретарі судового засідання: Пославського Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2025 року (суддя Шестернін В.Д., ухвалене в м. Луцьку, повний текст складено 07.04.2025) у справі № 161/3582/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про адімінстративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

22.02.2025 ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про скасування постанови інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Читкайло Н.В. №MVA 2501458 від 14.02.2025.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2025 року позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, його оскаржив Департамент муніципальної варти Луцької міської ради, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що стоянка транспортного засобу позивача дозволена на тротуарі тільки у разі одночасного дотримання чотирьохвимог, а саме: стоянка здійснюється у місцях, позначеними дорожніми знаками з табличками; стоянка здійснюється легковим автомобілем та мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуару; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 метри. Тому, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково зробив висновок те, що у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, оскільки останнім недотримано двох умов для можливості здійснення стоянки на тротуарі, а саме: в місці стоянки транспортного засобу позивача відсутні відповідні дорожні знаки, встановлені з табличками та транспортний засіб встановлено не на краю тротуару, що є безумовною підставою для здійснення стоянки на тротуарі.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив таку задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечив, просив таку відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та вбачається з матеріалів справи, 14.02.2025 інспектор з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Читкайло Надія Вікторівна винесла постанову серії MVA №2501458, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Так, за змістом цієї постанови, 13.02.2025, 13:50:10, за адресою: м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 47, особа, яка керувала автомобілем Peugeot 2008, д.н.з. НОМЕР_1 , порушила правила стоянки, а саме: здійснила стоянку транспортного засобу на тротуарі у місці, яке не позначено відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками, чим порушила п. 15.10 «б» Правил дорожнього руху та ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Стоянка автомобіля була здійснена в місці, не позначеному дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5.

Інспектор з паркування не здійснювала вимірювання відстані для руху пішоходів.

Жичук І.М., вважаючи постанову незаконною, звернулася з цим позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як передбачено статтею 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 ЗУ «Про дорожній рух» порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України

Так, правила дорожнього руху затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, пунктом 1.3 яких визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як передбачено п. 15.10 Правил дорожнього руху стоянка забороняється: а) у місцях, де заборонена зупинка; б) на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Згідно з п. 15.6 Правил дорожнього руху стоянка всіх транспортних засобів у місцях, позначених дорожніми знаками 5.42.1, 5.42.2, 5.43, встановленими з табличкою 7.6.1, дозволяється на проїзній частині вздовж тротуару, а встановленими з однією з табличок 7.6.2-7.6.6 - легкових автомобілів і мотоциклів тільки так, як показано на табличці.

Відтак, здійснивши аналіз положень пункту 15.10 у взаємодії з пунктом 15.6 Правил дорожнього руху суд першої інстанції зробив вірний висновок, що стоянка легкового автомобіля на тротуарі можлива у декількох випадках: А) у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 тільки у спосіб, позначений на табличці; Б) на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м. ( відповідає правовому висновку висловленому Верховним Судом в постанові від 17.05.2018 у справі №750/3679/17).

Як вбачається з матеріалів фотофіксації, легковий автомобіль позивачки був поставлений на краю тротуара, що прилягає до проїзної частини (автомобіль виїхав на тротуар двома колесами своєї передньої частини), залишивши для руху пішоходів щонайменше 2 метри. Отже, така стоянка транспортного засобу здійснена позивачкою з дотриманням Правил дорожнього руху, зокрема п. 15.10 «в».

Як вбачається з матеріалів справи, інспектор з паркування не здійснювала вимірювання відстані для руху пішоходів.

Разом з тим, як зазначає суд першої інстанції позивач ствердила, що припаркувавши автомобіль, залишила для руху пішоходів щонайменше 2 метри, а відповідач не заперечував цієї обставини.

Зважаючи на наведене суд першої інстанції вірно зазначив, що припаркований автомобіль не створював будь-яких перешкод для руху пішоходів та інших учасників руху.

Також колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обставина відсутності на місці, де була здійснена стоянка автомобіля, відповідних дорожніх знаків, встановлених з табличками (ця обставина визнається сторонами), не впливає на правильність висновку суду першої інстанції про дотримання позивачкою правил стоянки (п. 15.10 «в» Правил дорожнього руху).

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що аналіз фактичних обставин справи не дає підстави для висновку про порушення позивачкою п. 15.10 «б» Правил дорожнього руху та вчинення нею адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а відтак, що відповідач не довів правомірність постанови, винесеної його посадовою особою.

Посилання апелянта на те, що стоянка транспортного засобу дозволена на тротуарі тільки у разі одночасного дотримання 4 (чотирьох) умов: стоянка здійснюється у місцях, позначеними дорожніми знаками з табличками; стоянка здійснюється легковим автомобілем або мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуара; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається 2 метри, апеляційний суд відхиляє, оскільки таке тлумачення відповідачем Правил дорожнього руху є його суб`єктивним тлумаченням.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради підлягає скасуванню, а відтак позов вірно задоволено судом першої інстанції.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо заявленого у відзиві на апеляційну скаргу клопотання позивача про стягнення з відповідача в користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. колегія суддів зазанчає наступне.

Так, частина 1 ст. 132 КАС України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється в порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктами 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 19 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Зокрема, згідно ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 134 КАС України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Як зазначалось вище, заявник просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 грн.

Як слідує з матеріалів справи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивачем надано копії наступних документів: договір про надання правничої допомоги №13/25 від 21.02.2025, ордер на надання правничої (правової) допомоги, рахунок №2 від 12.05.2025, акт виконаних робіт №2 від 12.05.2025, детальний опис робіт.

Як вбачається з детального опису робіт адвокатом було надано наступні послуги у справі № 161/3582/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адімінстративного стягнення в суді апеляційної інстанції: вивчення апеляційної скарги, законодавства та судової практики, на які містяться посилання в апеляційній скарзі (кількість затраченого часу 4 год.); підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу (кількість затраченого часу 4 год.).

Апеляційний суд також зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат слід врахувати чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст. ст. 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті наданих послуг, колегія суддів приходить до висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 3 000,00 грн. є неспівмірною із складністю справи та наданими адвокатом послугами, із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг.

При визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі/West Alliance Limited проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізуючи вищевикладене, виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, складності справи та значення справи для сторін, колегія суддів приходить до переконання про те, що клопотання позивача про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції підлягає до часткового задоволення, а саме: стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 500 грн. витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2025 року у справі № 161/3582/25 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції в сумі 500 (п`ятсот) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді О. І. Довга
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 05.09.2025