Справа № 380/15422/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/15422/24 пров. № А/857/10727/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Гінди О. М., Мікули О. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року в справі № 380/15422/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про визнання протиправними дій,-

суддя в 1-й інстанції Карп`як О.О.,

час ухвалення рішення 21 лютого 2025 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання переведення на пенсію по віку, зарахувавши до стажу періоди її роботи в Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня» в подвійному розмірі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 29.05.2024 року № 358/03-16 № 97.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати стаж роботи ОСОБА_1 з 05.11.1996 по 10.05.2024 на посаді медсестри (сестри медичної) 1-го дитячого відділення Інфекційної клінічної лікарні м. Львів (Комунальної інфекційної клінічної лікарні м. Львова, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») до пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2004 по 22.05.2024 на посаді медсестри (сестри медичної) 1-го дитячого відділення в Інфекційній клінічній лікарні м. Львів (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») у подвійному розмірі відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1110-IV від 10.07.2003 та статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 травня 2024 року про переведення на інший вид пенсії за віком по Списку 2 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відмовляючи у призначенні позивачу пенсії відповідач керувався Законом № 1058-IV, в редакції Закону № 2148-VIII, який на той час був чинним і регулював спірні правовідносини, тому відповідач не діяв явно всупереч закону та не прийняв спірне рішення за відсутності до цього передбачених законом підстав.

Вимога щодо переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV з 22.05.2024 суперечить чинному законодавству України. Відповідно до Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах позивач набуде після досягнення 55 років.

Судом І інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що позивач заявляє позивні вимоги про зарахування у подвійному розмірі до її страхового стажу період роботи з 15.08.2003 по 22.05.2024 на посаді медсестри (сестри медичної) 1-го дитячого відділення в Інфекційній клінічній лікарні м. Львів, водночас у довідці № 319 від 15.05.2024 зазначено лише інформацію про прийом на роботу відповідно до наказу № 108-к від 04.11.1996, період перебування у відпустці по догляду за дитиною та кількість днів у відпустці без збереження заробітної плати. Отже, врахувати стаж до 31.12.2003 відповідно до статті 60 Закону № 1788-ХІІ за довідкою КНП «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня» від 15.05.2024 № 319 неможливо, оскільки у довідці не зазначено періоди роботи.

Підстав для зарахування стажу роботи позивачці в подвійному розмірі періоду роботи з 01.01.2004 по 22.05.2024 немає, оскільки це не передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому висловила незгоду з її доводами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як одержувач пенсії по інвалідності (3 група).

22.05.2024 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перехід на інший вид пенсії за віком по Списку № 2 - пенсії за віком на пільгових умовах на підставі статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, визначеній пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020) у зв`язку з досягненням пенсійного віку 50 років при наявності страхового стажу більше 20 років, в тому числі пільгового стажу за Списком № 2 більше 10 років та просила порахувати стаж в подвійному розмірі згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» по даний час (копії моєї заяви та розписки-повідомлення додаються).

Так, рішенням № 358/03-16 від 29.05.2024р. № 97 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, відмовлено у перерахунку пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, оскільки, позивач не досягла віку 55 років відповідно до ч. 2 п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У рішенні № 358/03-16 від 29.05.2024 року № 97 відповідачем 2 вказано, що до заяви для перерахунку пенсії за віком по Списку 2, ОСОБА_1 зокрема, надала довідки: №320, № 319 від 15.05.2024р., про стаж роботи за період з 05.11.1996 10.05.2024р., в Комунальному некомерційному підприємстві «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня».

Відповідно до ч.2 п.2 ст.114 Закону: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Розглянувши документи, які були надані заявницею для перерахунку, встановлено, що ОСОБА_1 не досягла віку 55 років, тому відсутнє право на пенсію відповідно до 4.2 п. 2 ст. 114 Закону. Врахувати стаж згідно ст.60 в подвійному розмірі по довідці Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівської обласної інфекційної клінічної лікарні» №319 від 15.05.2024 р. неможливо, оскільки в довідці не зазначено періоди роботи.».

Не погодившись з оскаржуваним рішенням відповідача, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів із цим позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з таких підстав.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року N 1788-XII (далі - Закон N 1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 09 липня 2003 року N 1058-IV (далі - Закон N 1058-IV).

Відповідно до статті 2 Закону N 1788-XII передбачає, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно з п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону N 1788-XII (у редакції від 02 березня 2015 року N 213-VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зокрема, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, -за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць-після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до абзацу 2 пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що до внесення змін Законом N 213 у статтю 13 Закону N 1788 було встановлено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Тобто, Законом України від 02 березня 2015 року N 213-VIII, віковий ценз для жінок у 50 років було збільшено до 55 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, за яким жінки, дати народження яких припадали на з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року набували право на пенсію по досягненню 55 років.

У свою чергу Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03 жовтня 2017 року N 2148-VIII, який набрав чинності 11 жовтня 2017 року (далі Закон N 2148-VIII), Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 09 липня 2003 року N 1058-IV (далі - Закон N 1058-IV), доповнено розділом XIV1 "ПЕНСІЙНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ОКРЕМИХ КАТЕГОРІЙ ГРОМАДЯН".

Так, зокрема, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону N 1058-IV (в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року N 2148-VIII) на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років - по 31 березня 1965 року включно; 50 років 6 місяців - з 1 квітня 1965 року по 30 вересня 1965 року; 51 рік - з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року; 51 рік 6 місяців - з 1 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року; 52 роки - з 1 жовтня 1966 року по 31 березня 1967 року; 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року; 53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року; 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року; 54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня 1969 року; 54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року; 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Разом з тим, Законом України від 03 жовтня 2017 року N 2148-VIII, у новій редакції був викладений п. 2 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", де зазначалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком N 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Крім того, в силу спеціальної вказівки у Законі України від 03 жовтня 2017 року N 2148-VIII, наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01 жовтня 2017 року.

Проаналізувавши вищенаведені норми, колегія суддів дійшла висновку про те, що з 01 жовтня 2017 року правила призначення пенсій за Списком N 2 почали регламентуватись одночасно двома законодавчими актами, а саме: пунктом "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції Закону України від 02 березня 2015 року N 213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року N 2148-VIII.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що Конституційним Судом України прийнято рішення від 23 січня 2020 року N 1-р/2020 "У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року N 213-VIII".

Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначив, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Отже, особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону N 1788 у редакції до внесення змін Законом N 213. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону N 1788 зі змінами, внесеними Законом N 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Так, відповідно до пункту 1 резолютивної частини вказаного рішення, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року N 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року N 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У відповідності до пункту 3 резолютивної частини вказаного рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року N 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: "На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам…".

Проаналізувавши вищенаведене рішення Конституційного Суду України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з 23 січня 2020 року (моменту прийняття цього рішення КСУ) існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком N 2, а саме: пункт "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року N 213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року N 2148-VIII.

Колегія суддів наголошує, що вказані закони містять розбіжності в умовах призначення пенсії жінкам на пільгових умовах за Списком N 2 щодо вікового цензу, який складає 50 років за пунктом "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року N 213-VIII, та 55 років за п. 2 ч. 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року N 2148-VIII.

Вирішуючи питання про те, який закон необхідно застосовувати до спірних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

При вирішенні цього спору колегія суддів враховує принцип адміністративного судочинства, як верховенство права, відповідно до якого згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України, саме людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 102 рішення у справі "Зеленчук і Цицюра проти України" (заяви N 846/16 та N 1075/16) при оцінці дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Суд повинен здійснити загальний розгляд різних інтересів, які є предметом спору, пам`ятаючи, що метою Конвенції є гарантування прав, які є "практичними та ефективними". Суд поза межами очевидного повинен дослідити реалії оскаржуваної ситуації. Така оцінка може стосуватись не лише відповідних умов компенсації, якщо ситуація схожа з тією, коли позбавляють майна, але також і поведінки сторін, у тому числі вжитих державою заходів та їх реалізації. У цьому контексті слід наголосити, що невизначеність - законодавча, адміністративна або така, що виникає із застосовної органами влади практики, - є фактором, який слід враховувати при оцінці поведінки держави (рішення у справі "Броньовський проти Польщі" ("Broniowski v. Poland"), заява N 31443/96, пункт 115).

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Проаналізувавши вищенаведені рішення ЄСПЛ, а також те, що національне законодавство допустило неоднозначне, множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, які звертаються за призначенням пенсії на пільгових умовах за Списком N 2, зокрема пункт "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року N 213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року N 2148-VIII, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про необхідність застосування найбільш сприятливого для вказаних осіб підходу.

Відтак, колегія суддів зазначає, що у розглядуваній справі до спірних правовідносин перевагу необхідно надати саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивачки, а саме: пункт "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року N 213-VIII, який передбачав, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Вказану позицію також підтримав Верховний Суд у рішенні від 21.04.2021 року у справі N 360/3611/20.

Колегія суддів підкреслює, що особа, яка звертається з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, працювала на посадах, передбачених Списком N 2 до 01.04.2015 року, відтак підлягають застосуванню норми статті 13 Закону N 1788 в редакції до внесення змін Законом N 213..

Тому відмова управління ПФУ в призначенні позивачці, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням недосягнення нею 55-річного пенсійного віку, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.

Щодо зарахування стажу в подвійному розмірі.

Відповідно до статті 24 Закон № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Верховний Суд в постанові від 27 квітня 2023 року в справі № 160/14078/22 вирішував питання про те, чи підлягає зарахуванню у подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи після 01 січня 2004 року (дати набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

Так, 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до преамбули Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Крім того, за правилами пункту 16 Розділу XV "Прикінцеві положення" цього Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таке правове регулювання вказує на те, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення", в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в т. ч. щодо пільг по обчисленню стажу), станом на час звернення позивачки за призначенням пенсії діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.

Відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Суд зазначає, що у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , заповненій вперше 15.09.1992, містяться, зокрема, такі записи:

05.11.1996 медсестра (сестра медична) 1-го дитячого відділення Інфекційної клінічної лікарні м. Львів;

08.12.1999 назва лікарні змінена на Комунальну інфекційну клінічну лікарню м. Львова;

01.10.2008 назва лікарні змінена на Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня»;

01.11.2011 найменування посади медсестри 1-го дитячого відділення змінено на «сестру медичну» цього ж відділення;

01.11.2018 назва лікарні змінена на Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня».

Згідно довідки № 319 від 15.05.2024р., виданої Комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», вбачається, що ОСОБА_1 , дійсно працювала в Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня» на посаді медсестри (сестри медичної) 1-го дитячого відділення (наказ про прийом на роботу № 108-к від 04.11.1996р.) по даний час.

Згідно довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 320 від 15.05.2024р., виданої Комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», підтверджується, що ОСОБА_1 , працювала повний робочий день в КНП ЛОР «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня» за період з 05.11.1996р. по 10.05.2024р., виконувала повний робочий день безпосередньо обслуговувала інфекційних хворих в інфекційному відділенні, за професією, посадою молодшої медсестри (сестри медичної) 1-го дитячого відділення, що передбачено Списком 2, розділом XXIV, підрозділ 24-а, п.-2 а, код КП 2230.2, підстава ДК 003-95, пост. КМУ № 36 від 16.01.2003р., за період з 05.11.1996р. по 10.05.2024р. 27 р. 6 міс. 5 дн.

Підстава для видачі наказ про прийом на роботу № 108-к від 04.11.1996р., надавалась щорічна відпустка терміном на 24 календарні дні та додаткова відпустка терміном 7 календарних днів наказ № 203-к від 09.09.2021р., № 230-к від 16.09.2022р., № 338-к від 22.09.2023р.

Наказ про атестацію № 29 від 26.12.1996р., № 38 від 10.12.2001р., № 33 від 05.11.2004р., № 140 від 24.11.2009р., № 102 від 10.12.2014р., № 140 від 10.12.2019р. Технологічний регламент характер та умови праці докорінно не змінювались з 1996 року (з 1-ї атестації)

Так, згідно Переліку до наказу № 29 від 26.12.1996 року виробничих посад, професій, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах підтверджено пільгове пенсійне забезпечення і іншого відшкодування за шкідливі умови праці, найменування виробництва - в інфекційному відділенні, професія, посади «медсестра», «молодша медсестра, санітарка» за Списком №2.

Так, згідно Переліку до наказу № 38 від 10.12.2001 року виробничих посад, професій, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах підтверджено пільгове пенсійне забезпечення і іншого відшкодування за шкідливі умови праці в інфекційному відділенні професія, посади «медсестра», «молодша медсестра, санітарка» за Списком №2.

Згідно Витягу із Переліку до наказу № 33 від 05.11.2004 року робочих місць, виробництв, робіт, професій і посад працівників інфекційної клінічної лікарні м. Львова, яким підтверджено право на пільги і компенсації, зокрема, на пільгове пенсійне забезпечення станом на 01.10.2004р. підтверджено пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 2, середній медичний персонал, 1-е дитяче відділення, посада «медична сестра».

Згідно Витягу із Переліку до наказу № 140 від 24.11.2009 року робочих місць, виробництв, робіт, професій і посад працівників інфекційної клінічної лікарні м. Львова, яким підтверджено право на пільги і компенсації, зокрема, на пільгове пенсійне забезпечення станом на 1.12.2009р. підтверджено пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 2, середній медичний персонал, 1-е дитяче відділення, посада «медична сестра».

Згідно Витягу із Переліку до наказу № 102 від 10.12.2014 року робочих місць, виробництв, робіт, професій і посад працівників інфекційної клінічної лікарні м. Львова, яким підтверджено право на пільги і компенсації, зокрема, на пільгове пенсійне забезпечення станом на 1.12.2014р. підтверджено пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 2, 1-е дитяче відділення, посада «сестра медична».

Згідно Витягу із Переліку до наказу № 140 від 10.12.2019 року робочих місць, виробництв, робіт, професій і посад працівників інфекційної клінічної лікарні м. Львова, яким підтверджено право на пільги і компенсації, зокрема, на пільгове пенсійне забезпечення станом на 1.11.2019р. підтверджено пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 2, перше дитяче відділення, посада «сестра медична».

Отже матеріалами справи стверджується, що згідно записів трудової книжки та довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 320 від 15.05.2024р., виданої Комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», позивач з 05.11.1996 по 10.05.2024 роки працювала в Інфекційній клінічній лікарні м.Львова та в Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна (Інфекційна клінічна лікарня) на посаді медсестри (сестра медична).

Отже судовим розглядом встановлено і не заперечується відповідачем, що протягом спірного періоду позивачка працювала у інфекційних закладах охорони здоров`я.

Судом першої інстанції підставно відхилено посилання відповідача про те, що у спірному рішенні до пільгового стажу по Списку №2, згідно вказаної довідки не зараховано періоди роботи позивачки, оскільки в довідці Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівської обласної інфекційної клінічної лікарні» № 319 від 15.05.2024 року не зазначено періоди роботи, оскільки у довідці Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівської обласної інфекційної клінічної лікарні» № 319 від 15.05.2024 року зазначено, що ОСОБА_1 , дійсно працювала в Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня» на посаді медсестри (сестри медичної) 1-го дитячого відділення (наказ про прийом на роботу № 108-к від 04.11.1996р.) по даний час.

При цьому, стаж роботи позивача підтверджується вищевказаною трудовою книжкою, яка є основним документом у відповідності до ст.62 Закону №1788-ХІІ та п.1 Порядку № 637.

За правилами статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та в силу приписів пункту 16 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" період роботи у інфекційному закладі охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 689/872/17 та від 20 квітня 2022 року у справі № 214/3705/17, у яких суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими зобов`язано відповідачів зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01 січня 20104 року, тобто після дати набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Також суд зазначає, що за змістом п. 2 розділу XV прикінцевих положень Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно з п. 3 ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.

Прикінцевими положеннями Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками № 1 і 2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Вимогами п. 4 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.

Крім того, редакція статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є чинною на теперішній час. Стаття 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не скасовує ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та не зупиняє її дію.

Водночас, нормами ст. 16 Прикінцевих положень ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугою років.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Ураховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача зарахувати стаж роботи ОСОБА_1 на посаді медсестри (сестри медичної) 1-го дитячого відділення Інфекційної клінічної лікарні м. Львів (Комунальної інфекційної клінічної лікарні м. Львова, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») до пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, у подвійному розмірі.

Водночас щодо періоду, який суд першої інстанції зарахував позивачці в подвійному розмірі - з 01.01.2004 по 22.05.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом та визнається учасниками справи, ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 23 квітня 2010 року по 22 лютого 2013 року (наказ про надання відпустки № 41-к від 22.04.2010 року).

Згідно з частиною другою статті 181 КЗпП відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Отже, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до стажу роботи за спеціальністю, тобто вказаний період зараховується до роботи у сфері охорони здоров`я, який у свою чергу, зараховується у стаж роботи за вислугу років.

Водночас, пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах передбачено статтею 60 Закону № 1788-XII.

Зокрема, вказаною нормою Закону № 1788-XII передбачено, що робота у інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Статтею 21 КЗпП визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством (стаття 30 КЗпП).

Отже, робота в розумінні статей 21, 30 КЗпП є виконання певних дій працівником в межах трудових правовідносин за трудовим договором.

Аналіз наведених норм прав свідчить про те, що пільги, передбачені статтею 60 Закону N 1788-XII, стосуються саме часу фактичного виконання роботи в деяких медичних закладах вказаних у цій статті, тому, на думку колегії суддів, період перебування осіб, які працюють у цих закладах, у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується до спеціального стажу роботи, проте в одинарному розмірі.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові від 29 березня 2019 року в справі № 314/404/17.

З урахуванням наведеного, не має підстав для зарахування позивачу в подвійному розмірі період роботи з 23 квітня 2010 року по 22 лютого 2013 року, отже доводи апеляційної скарги відповідача є частково підставними, відтак рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає зміні в частині зарахування період роботи у подвійному розмірі відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно і повно встановив обставини справи, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року в справі № 380/15422/24 змінити, замінивши в абзаці четвертому резолютивної частини рішення період роботи, який підлягає зарахуванню у подвійному розмірі з «з 01.01.2004 по 22.05.2024» на «з 01 січня 2004 року по 22 квітня 2010 року та з 23 лютого 2013 року по 22 травня 2024 року».

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року в справі № 380/15422/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. М. Гінда
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 03 вересня 2025 року.