Справа № 380/3377/25
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/3377/25 пров. № А/857/24316/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Слободян І.М.,

а також сторін (їх представників):

від прокуратури Шимін Н.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.05.2025р. в адміністративній справі за позовом Керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова в інтересах Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації, про зобов`язання укласти охоронний договір на об`єкт культурної спадщини (пам`ятку архітектури місцевого значення) (суддя суду І інстанції: Качур Р.П., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 22 хв. 01.05.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: 06.05.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

19.02.2025р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції 20.02.2025р.) за допомогою системи «Електронний суд» Керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова звернувся до суду з позовом, в якому, із урахуванням кінцево сформульованих вимог, просив зобов`язати власників квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 упродовж одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Офісом охорони культурної спадщини Львівської міської ради охоронний договір на частину об`єкта культурної спадщини пам`ятку архітектури місцевого значення розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах та в порядку, визначеним постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 1768 від 28.12.2001р. (Т.1, а.с.1-16, 72-104).

Відповідно до ухвали суду від 05.03.2025р. розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Також цією ухвалою суд залучив до участі в справі у якості третьої особи без самостійних вимог Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації (Т.1, а.с.193-194).

Ухвалою суду від 18.03.2025р. здійснено перехід до розгляду справи в судовому засіданні із повідомленням сторін (Т.1, а.с.217).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.05.2025р. заявлений позов задоволено; зобов`язано власників квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 упродовж одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Офісом охорони культурної спадщини Львівської міської ради охоронний договір на частину об`єкта культурної спадщини пам`ятку архітектури місцевого значення, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах та в порядку, визначеним постановою КМ України № 1768 від 28.12.2001р. (Т.1, а.с.257-261).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ОСОБА_1 , який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявленого позову (Т.2, а.с.1-5).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_1 у справі вживав заходи щодо укладення охоронного договору. Натомість, не встановивши причин неукладення спірного договору, орган прокуратури необгрунтовано вказує на невжиття уповноваженим органом заходів, спрямованих на зобов`язання укласти договір, у зв`язку з чим підстави для звернення прокурора із розглядуваним позовом до суду є відсутніми.

Окрім цього, в розглядуваному випадку відсутній предмет спору, оскільки на спірну квартиру укладено охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини № 09/32 від 12.05.2009р.; до договору також складено акт технічного стану пам`ятки.

Згідно із п.2 вказаного договору його термін дії складає з 12.05.2009р. на період користування (володіння) приміщеннями в пам`ятці.

У зв`язку з тим, що відповідачу не було відомо про звернення Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, він не зміг повідомити останнього про те, що охоронний договір є укладеним.

Таким чином, відповідач з 2009 року (моменту укладення охоронного договору) по момент звернення з позовом до суду є безперервним належним користувачем вказаної пам`ятки культурної спадщини, з ним укладено охоронний договір, який є чинним, тому заявлений позов задоволенню не підлягає.

Заступник керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.2, а.с.31-47).

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 02.09.2025р. колегія суддів ухвалила відхилити клопотання представника відповідача адвоката Куликовця І.М., що надійшло до апеляційного суду 01.09.2025р., про відкладення апеляційного розгляду справи через його відрядження в м.Ужгород для участі в слідчих та процесуальних діях, оскільки така обставина не перешкоджала відповідачу ОСОБА_1 з`явитися до апеляційного суду або прийняти участь в режимі відеоконференції; також останній не був позбавлений можливості скористатися правовою допомогою іншого адвоката під час розгляду своєї апеляційної скарги.

Окрім цього, зміст вказаного клопотання носить загальний і поверхневий характер, до нього не надано будь-яких доказів на підтвердження відрядження адвоката в м.Ужгород.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Водночас, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засідання учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За сукупності таких обставин, заслухавши позицію прокурора, апеляційний суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та його представника, а також інших учасників справи, які були належним чином повідомлені про час розгляду справи, однак до суду не з`явилися.

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення прокурора, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, за адресою: АДРЕСА_2 , розташований житловий будинок, який є пам`яткою архітектури місцевого значення «Будинок житловий (вілла ОСОБА_4 )» відповідно до рішення Львівського обласного виконавчого комітету № 381 від 05.07.1985р. (Т.1, а.с.34-38).

Згідно із наказом Міністерства культури та інформаційної політики України № 1162 від 02.12.2016р. «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» вказана будівля була занесена до Реєстру, охоронний номер 116-Лв (Т.1, а.с.30-31).

Зазначений будинок розташований в межах історичного ареалу м.Львова, а також в буферній зоні об`єкта всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.

З огляду на викладене, вказаний будинок належить до пам`яток архітектури місцевого значення.

Зазначений будинок складається з 4-х квартир, які перебувають у власності фізичних осіб, та нежитлових приміщень, які перебувають у власності ОСББ «Ірис».

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власниками квартири АДРЕСА_1 є відповідачі.

Підставою набуття права власності на згадану квартиру слугували договори дарування № 496 від 09.06.2009р. та № 3751 від 05.10.2018р. (Т.1, а.с.22-30, 105-121).

Зокрема, під час судового розгляду з`ясовано, що від 07.04.2006р. між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з п.1 якого продавець передав, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.15 цього договору право власності на квартиру, яка продається, виникає у покупця з моменту державної реєстрації.

Вказаний договір зареєстровано в реєстрі 07.04.2006р. за № 1215; згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10407777 від 17.04.2006р. власником вищевказаної квартири з 17.04.2006р. був ОСОБА_1

12.05.2009р. між Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради та ОСОБА_1 укладено охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини № 09/32, відповідно до якого користувач (власник) бере на себе зобов`язання щодо охорони житлового будинку 1905 року, пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення, рішення Львівського облвиконкому № 381 від 05.07.1985р., охоронний № 116 на АДРЕСА_2 .

Термін дії охоронного договору - з 21.05.2009р. на період користування (володіння) приміщеннями в пам`ятці.

Згідно з п.3 охоронного договору в разі зміни у встановленому порядку користувача (власника) новий користувач (власник) зобов`язаний укласти з органом охорони новий охоронний договір (Т.1, а.с.211-216).

В подальшому ОСОБА_1 відчужив вказану квартиру на умовах договору дарування.

Так, згідно з п.1 договору дарування квартири ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 (від імені якого діє, як законний представник та на підставі розпорядження, виданого 09.06.2009р. Франківською районною державною адміністрацією Львівської міської ради за № 383, мати ОСОБА_2 ), прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23049031 від 17.06.2009р. власником вищевказаної квартири з 17.06.2009р. був ОСОБА_3 .

Окрім цього, 05.10.2018р. між ОСОБА_3 (дарувальник), від імені якого діє представник ОСОБА_6 , та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (обдаровувані) укладено договір дарування 2/3 ідеальних часток квартири.

Відповідно до п.1 вказаного договору ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли в дар у спільну часткову власність 2/3 (дві третіх) ідеальних частки, по 1/3 (одній третій) ідеальній частці кожен, квартири АДРЕСА_1 .

Водночас, новий охоронний договір власниками спірної квартири у встановлені строки не був укладений.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що в силу приписів ч.3 ст.23 Закону України «Про охорону культурної спадщини», п.2 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, щойно виявлені об`єкти культурної спадщини чи їх частини, затв. постановою КМ України № 1768 від 28.12.2001р., відповідачі були зобов`язані до 05.11.2018р. укласти охоронний договір щодо спірної квартири, однак таких дій останні не вчинили.

При цьому, обов`язок укладення охоронного договору покладається саме на власника щодо об`єкту культурної спадщини, а не на орган охорони культурної спадщини.

Також суд виснував про те, що в розглядуваному випадку в органу прокуратури виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, є такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулюються Законом України № 1805-III від 08.06.2000р. «Про охорону культурної спадщини».

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.24 вказаного Закону власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

Використання пам`ятки має здійснюватися відповідно до визначених або встановлених режимів використання, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Статтею 23 зазначеного Закону передбачено, що усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

При передачі пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка, щойно виявлений об`єкт культурної спадщини чи її (його) частина, збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Відповідно до Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, щойно виявлені об`єкти культурної спадщини чи їх частини, затвердженого постановою КМ України № 1768 від 28.12.2001р. (надалі - Порядок № 1768):

п.8 - в охоронному договорі, складеному за формою згідно з додатком 1, зазначаються вимоги щодо режиму використання пам`ятки чи її частини, види і строки виконання робіт з консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту, пристосування пам`яток, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

п.9 - власник (користувач) пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини або уповноважений ним орган (особа) повинен забезпечити дотримання вимог пожежної, санітарної, екологічної безпеки, режиму використання пам`яток та пов`язаних з ними будівель, територій, культурних цінностей.

п.12 - власник (користувач) пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у власність (користування) укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Із змісту викладеного слідує, що укладання охоронних договорів має імперативний характер та спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

Закон України «Про охорону культурної спадщини» передбачає обов`язкове укладення власником пам`ятки чи її частини охоронного договору з відповідним органом культурної спадщини після переходу права власності.

Згідно фактичних обставин 05.10.2018р. відбулася остаточна зміна власників спірної квартири на підставі договору дарування.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власниками такої квартири з 05.10.2018р. є відповідачі.

Отже, на підставі ч.3 ст.23 Закону України «Про охорону культурної спадщини», п.12 Порядку № 1768 відповідачі були зобов`язані у місячний строк (тобто, до 05.11.2018р.) укласти охоронний договір щодо спірної квартири.

Водночас, зазначений договір за участі згаданих відповідачів не укладено; будь-яких вагомих причин чи перешкод в його укладенні останні не навели.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до послідовного та логічного висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідачів укласти такий договір в судовому порядку.

Покликання апелянта на те, що на квартиру був укладений охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини № 09/32 від 12.05.2009р. та складено акт технічного стану пам`ятки, такий договір є чинним на час звернення прокурора із розглядуваним позовом, колегія суддів оцінює критично.

Вказані доводи спростовуються умовами п.3 охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини № 09/32 від 12.05.2009р., відповідно до якого у разі зміни у встановленому порядку користувача (власника) новий користувач (власник) зобов`язаний укласти з органом охорони новий охоронний договір.

З огляду на зміну складу власників квартири вказане положення договору відповідачами не виконане.

Окрім цього, після відчуження ОСОБА_1 спірної квартири на користь ОСОБА_3 (дата реєстрації права власності - 17.06.2009р.) дія вказаного охоронного договору була припинена. Подальше набуття ОСОБА_7 частки в спірній квартирі не призвело до відновлення чи продовження дії такого охоронного договору.

Стосовно решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що згідно з п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист них інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 ст.53 КАС України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі, обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави, а також бездіяльність чи неналежна діяльність відповідного уповноваженого органу.

У вказаних правовідносинах поведінка відповідачів щодо неукладення охоронного договору на пам`ятку архітектури місцевого значення порушує інтереси держави, оскільки ухилення останніх від взяття на себе законодавчо визначених обов`язків з метою збереження такого об`єкту фактично нівелює всю суть взятих на себе Україною міжнародних зобов`язань по захисту культурної спадщини та унеможливлює належне здійснення контролю за станом охорона уповноваженим органом.

У свою чергу, у вказаних правовідносинах органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції, є Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, яке не вживає жодних дієвих заходів на захист інтересів держави, в зв`язку з чим прокурор набув право на представництво інтересів держави у суді.

Під час судового розгляду встановлено, що Франківською окружною прокуратурою на адресу Управління охорони історичного середовища скеровано листи в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» з вимогою вжити заходів до усунення порушень.

У відповідь на адресу Франківської окружної прокуратури міста Львова надійшов лист Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 26.12.2024р., з якого прокуратурою встановлено, що окрім одноразового листування із відповідачами інші заходи управлінням не вживались.

Отже, в розглядуваному випадку в органу прокуратури виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з цим позовом.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, належним та ефективним способом захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, який буде спрямований на реалізацію державою примусу щодо виконання Конституції України та нормативних актів у сфері охорони культурної спадщини, у розглядуваному випадку, є зобов`язання власників спірної квартири упродовж одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Офісом охорони культурної спадщини Львівської міської ради охоронний договір на частину об`єкта культурної спадщини пам`ятку архітектури місцевого значення розташовану за адресою: м.Львів, вул. Івана Котляревського, буд.№ 47, кв. № 1, на умовах та в порядку, визначеним постановою Порядком № 1768.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи прокурора, наведені в позовній заяві, заперечення відповідача, позицію третьої особи, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими заявлені позовні вимог задоволено у визначений спосіб.

Таким чином, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.05.2025р. в адміністративній справі № 380/3377/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 05.09.2025р.