Справа № 140/5523/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/5523/24 пров. № А/857/34429/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання : Скрутень Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року (ухвалене головуючим-суддею Денисюком Р.С. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач), в якому просив визнати протиправними та скасувати рішення № від 12.02.2024, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 12.02.2024, податкові повідомлення-рішення (далі - ППР) від 12.02.2024 за № форми В4, № форми Р, № форми Р, № форми Р та № форми ПН.

Позовні вимоги мотивовані тим, що висновок контролюючого органу про завищення валових витрат по причині включення до їх складу товарно-матеріальних цінностей (далі - ТМЦ), які не були реалізовані за 2017-2019 роки на загальну суму 891745,52 грн спростовується тим, що ПК України не ставить у залежність формування витрат за придбаний товар певного періоду з його реалізацією у цей період. Формування витрат господарської діяльності можливе в періоді, в який такі витрати були здійснені незалежно від того чи такий товар був реалізований, важливо лише документальне підтвердження його придбання та наступне використання в господарській діяльності. Щодо порушень податкового законодавства в частині заниження суми податку на додану вартість (далі - ПДВ) зазначає, що платник податку у повному обсязі надав інспекторам підтверджуючі документи та пояснення виникнення розбіжностей між висновками Акту перевірки з даними ФОП ОСОБА_1 . Крім того, дані податкові періоди були предметом попередньої перевірки, в ході якої надавалися документи та інформація по господарських операціях, що є аналогічними тим, які перевірялися у межах планової перевірки платника.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що визначальною ознакою понесених протягом календарного року витрат є їх зв`язок із господарською діяльністю фізичної особи-підприємця. Вказує, що викладені в акті перевірки висновки контролюючого органу щодо завищення витрат не знайшли свого підтвердження, а відтак, нарахування контролюючим органом за вказаними порушеннями грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб є необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що платник податку в повному обсязі надав інспекторам підтверджуючі документи та пояснення щодо виникнення розбіжностей між висновками Акту перевірки з даними ФОП ОСОБА_1 . Також звертає увагу на те, що в ході проведення перевірки не було проведення відповідних експертиз, що дало б підстави зробити належні висновки щодо неможливості перевезення ТМЦ, а лише зроблені надумані та необґрунтовані висновки податковими інспекторами, які не є компетентними спеціалістами в галузі перевезень. ТМЦ були передані для зберігання, що підтверджується актом їх приймання передачі на зберігання та належним чином оформленими товарно-транспортними накладними (далі - ТТН).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Антонюка Р.В., який підтримав апеляційну скаргу, представницю відповідача Яртись І.О., яка заперечила проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, у період з 17.11.2023 по 07.12.2023 ГУ ДПС у Волинській області було проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2017 по 31.12.2022 та з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період діяльності з 01.01.2011 по 31.12.2022, з урахуванням вимог п.102.1. п.102.3 ст.102 ПК України, за результатами якої складено акт №21272/03-20-24-07/ НОМЕР_1 від 14.02.2023 (т. 1 а.с. 15-42), яким встановлено такі порушення вимог п.44.1 ст.44, п.176.1 а ст.176, п.177.2, п.п.177.4.1, ст.177 ПK України, a саме : занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 160514,19 грн, в тому числі за 2017 рік на суму 45907,63 грн та за 2018 рік на суму 30726,64 грн; за 2019 рік на суму 83879,92 грн; п.п.162.1.1 п.162.1 ст.162, п.п.163.1.1 п.163.1 ст.163, п.п.164.1.3 п.164.1 ст.164, п.п.1.3 п.161 підрозділу 10 Розділу XX ПК України, внаслідок чого занижено військовий збір нa загальну суму 13376,18 грн, в тому числі за 2017 рік на суму 3825,64 грн, за 2018 рік на суму 2560,55 грн; за 2019 рік на суму 6989,99 грн; п.2 ч.1 ст.7, ч.5 ст.8, ч.2, 3 ст.9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування, п.п.3 п.5 Розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Мінфіну України №449 від 20.04.2015, внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок на загальну суму 193324,20 грн, а саме : за 2017 рік на суму 50109,40 грн, за 2018 рік на суму 34694,89 грн; за 2019 рік на суму 102519,91 грн; п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.5 г ст.198, п.199.1 ст.199, п.200.1 п.200.2 ст.200 ПK України, внаслідок чого занижено податкові зобов`язання з ПДB, що сплачується до державного періоду на суму 894724 грн, в тому числі за грудень 2017 на суму ПДВ 2869 грн, грудень 2018 на суму ПДВ 7755 грн, грудень 2021 на суму ПДВ 7730 грн, грудень 2022 на суму ПДВ 876370 грн та зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду показника рядка 21 на суму 28378 грн, а саме за грудень 2017 на суму 399 грн, за грудень 2018 на суму 231 грн за грудень 2019 на суму 27720 грн, за грудень 2021 на суму 28 грн; п.1201.1, 1201.2 ст.1201, п.201.1 п.201.7 ст.201 ПК України, a caме : не виписані та не зареєстровані податкові накладні (далі - ПН) в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН, Реєстр), по яких реалізовано ТМЦ на суму ПДВ 923102 грн.

ФОП ОСОБА_1 подано заперечення на акт перевірки, за наслідками розгляду якого ГУ ДПС листом №346/12/03-20-24-07-20 від 06.02.2024 повідомило позивача про залишення висновків акту перевірки в силі (а.с.51-54).

На підставі акту перевірки, 12.02.2024 ГУ ДПС були прийняті рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафну санкцію на суму 86410,11 грн (а.с.43), податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- по ЄСВ на суму 193324,20 грн (а.с.43 зворот-44), ППР №, яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДB на суму 28378 грн (а.с.44 зворот-45), №7, яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДB на загальну суму 984196,40 грн, в тому числі : за податковим зобов`язанням на суму 894724,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 89472,40 грн (а.с.45 зворот-46), №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку нa доходи фізичних осіб на загальну суму 176565,60 грн, в тому числі : за податковим зобов`язанням на суму 160514,19 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 16051,41 грн (а.с.47-48), №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 14730,78 грн, в тому числі : за податковим зобов`язанням на суму 13376,18 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 1337,60 грн (а.с.48 зворот-49), №, яким застосовано штрафну санкцію за відсутність складання та реєстрації ПН в сумі 3040 грн (а.с.50)

Вважаючи протиправними оспорювані рішення контролюючого органу протиправними, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про їх скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у 2017-2019 роках в порушення вимог чинного законодавства протиправно було включено до документально підтверджених витрат господарської діяльності звітних періодів придбані ним та нереалізовані ТЦМ на суму 891745,52 грн, що в свою чергу призвело до їх завищення. Вказане порушення призвело до заниження чистого доходу на загальну суму 891745,52 грн за 2017-2019 роки та відповідно заниження податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 160514,19 грн. Також суд зазначив, що долучені до матеріалів справи документи свідчать про нереальність даної господарської операції та не свідчать про їх фактичне виконання. Виходячи з додатку 1 до договору відповідального зберігання (т.1 а.с.202 зворот та 208) та кількість товарів (по об`єму та вазі) не могла бути доставлена позивачем до місця фактичного зберігання автомобілем марки AUDI Q8. Таким чином, суд дійшов висновку, що вказані документи не є належними первинними документами, які б розкривали зміст операції та рух активів у процесі її здійснення та відповідно не можуть підтверджувати факт передачі товарів на відповідальне зберігання ТзОВ Вінсленд та їх транспортування ОСОБА_1 на склад 09.01.2022 в м. Сєверодонецьк. З урахуванням вищевказаного, позивачем не підтверджено залишки ТМЦ на загальну суму 5240218,52 грн, в тому числі ПДВ на суму 876370 грн.

Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, які не були повно з`ясовані та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до п.177.10 ст.177 ПК України, фізичні особи - підприємці зобов`язані вести облік доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Облік доходів і витрат може вестися в паперовому та/або електронному вигляді, у тому числі через електронний кабінет.

Згідно п.164.1 ст.164 ПК України, базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподаткований дохід, у урахуванням особливостей визначених цим розділом.

Загальний оподаткований дохід це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до п.177.1 ст.177 ПК України, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковується за ставками, визначеними у п.167.1 ст.167 ПК України.

За змістом п.177.2 ст.177 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподаткований дохід, тобто різниця між загальним оподаткованим доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця.

Пунктом 177.4 ст.177 ПК України визначено перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, а саме : 177.4.1 - витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; 177.4.4 - інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Не включаються до складу витрат підприємця : витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Отже, положення п.177.4 ст.177 ПК України не пов`язують витрати з поняттям операційної діяльності, разом з тим, прямо пов`язують витрати із безпосереднім отриманням доходу. Таким чином, для набуття права на облік витрат відповідно до положень зазначеної статті має бути наявним прямий зв`язок між понесеними витратами з отриманим доходом. При цьому, зазначені у вказаній правовій нормі види витрат умовно можна віднести до категорій : прямі матеріальні витрати, на оплату праці, на сплату ЄСВ, інші витрати (загальновиробничі, адміністративні тощо).

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.07.2020 по справі №809/381/17.

Відповідно до пунктів 6, 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №318 від 31.12.1999, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.

Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Отже, прямі матеріальні витрати пов`язані з отриманим доходом, а тому такі витрати можуть бути обліковані виключно після того, як буде отримано дохід від реалізації готової продукції, товарів, робіт, послуг. Виключенням з цього правила може бути отримання підприємцем доходу від реалізації готової продукції, товарів, робіт, послуг раніше за заплановану дату оплати ним придбаних у постачальника товарів, робіт, послуг, які пов`язані з вже отриманим доходом. У такому випадку і дохід, і витрати обліковуються в тому звітному періоді, в якому вони фактично одержані, понесені (відповідно).

До складу витрат мають включатися лише витрати, що прямо пов`язані з отриманням конкретного прибутку (постанова Верховного Суду від 27.08.2020 по справі №818/1549/17). Крім того, не включаються до складу витрат документально не підтверджені витрати.

Згідно дефініції, наведеній у ст.1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні №996-XIV від 16.07.1999 (далі - Закон №996-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Проведення господарських операцій суб`єкта господарювання, за змістом ст.9 Закону №996-XIV, підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік.

Згідно ч.2 ст.3 Закону №996-XIV, на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином, первинні документи по відображенню господарських операцій є основою для податкового обліку.

Відповідно до п.п.16.1.2 п.16.1 ст.16 ПК України, визначено обов`язок платника податків вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Згідно ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Колегія суддів зазначає, що позивачем за 2017-2019 роки під час перевірки в повному обсязі були надані всі необхідні документи.

Аналізуючи зміст первинних документів, колегія суддів дійшла висновку, що платник здійснював витрати на придбання ТМЦ для використання у провадженні своєї господарської діяльності, а тому вказані господарські операції відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності платника при здійсненні вказаних операцій.

Таким чином, платником підтверджено наявність господарської мети при придбанні вищевказаного товару, його подальше використання в господарській діяльності та належне оформлення первинних документів.

Додатковим підтвердженням того, що придбані товари використовувались у господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 є те, що поставка товарів ТМЦ супроводжувалась укладенням та виконанням договорів надання маркетингових послуг, предметом яких було просування та рекламою таких товарів.

Висновки, викладені в акті перевірки, не дають підстав пересвідчитись в тому, що платник неправомірно сформував витрати за перевіряємий період по вказаних взаємовідносинах. Отже, платник при визначенні суми чистого оподатковуваного доходу за 2017-2019 роки обраховував суму документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, на яку зменшував загальний оподатковуваний дохід, а відтак, правильно визначав чистий оподатковуваний дохід.

Також, як видно з акту перевірки, за період з 01.01.2017 по 31.12.2022 платником задекларовано податкові зобов`язання з ПДВ в сумі 4229215 грн.

Під час проведення перевірки позивачем були надані залишки ТМЦ (бакалійної групи), що обліковуються на складах підприємця станом на 14.02.2017, 31.12.2017 - 31.12.2022.

Також позивачем протягом 2022 року виписувались ПН, які зареєстровані в ЄРПН.

Колегія суддів зазначає, що контролюючим органом в ході перевірки було встановлено розбіжність в залишках товару за 2017 рік на суму ПДВ 3268 грн, за 2018 рік на суму ПДВ 7986 грн за 2019 рік на суму ПДВ 27720 грн за 2021 рік на суму ПДВ 7758 грн.

Тобто, позивачем в перевіряємому періоді не відображено в обсягах реалізованої продукції та відсутні в залишках ТМЦ на суму ПДВ 46732 грн, що призвело до заниження податкових зобов`язань на цю суму у зазначеному періоді.

Суд першої інстанції погодився з таким висновком контролюючого органу, оскільки він ґрунтується на досліджених в ході перевірки документах, а саме аналізу податкових та видаткових накладних на придбання та реалізацію товару, з урахуванням наданих технологічних карт на виготовлення коктейлів, інформації щодо номенклатури та ціни товару (з Системи обліку даних РРО) та з урахуванням зареєстрованих підприємцем ПН компенсуючого ПДВ. При цьому, позивачем належних та допустимих доказів, які б спростовували ці висновки ні під час перевірки, ні під час судового розгляду справи, подано не було.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що згідно акту перевірки №21272/03-20-24-07/ від 14.12.2023 надані додатки реалізації за 2017-2019 роки та розбіжності в залишках за 2017-2019, 2021 роки. При цьому, у таблиці реалізація зазначена менша кількість проданого товару, що безпосередньо пов`язана з неврахуванням усіх технологічних карт.

Колегія суддів враховує, що під час перевірки ФОП ОСОБА_1 звернувся до представників ГУ ДПС щодо надання повної інформації обрахунку розбіжностей в залишках, яке було проігноровано.

Колегія суддів також бере до уваги пояснення скаржника, що у зв`язку з специфікою роботи технологічних закладів громадського харчування, в яких у перевіряємий період здійснював господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 , карти можуть змінюватися, відбувається заміна одного товару при приготуванні коктейлів на інший, внаслідок даних процесів виникає, так званий, пересорт.

При проведені перевірки контролюючим органом не враховувалися дані продажу товарів через РРО, а лише дані зареєстрованих ПН. ПН за період лютий 2017 року зареєстровані в ЄРПН у відповідні строки та у повному обсязі бази нарахування ПДВ зобов`язань з номенклатурою Товари в асортименті.

При цьому, претензій чи зауважень в контролюючого органу щодо ПДВ не було. Більше того, інспектори ГУ ДПС не просили деталізації даних товарів в асортименті при перевірці та зарахували такий продаж як розбіжність в залишках на 31.12.2017 з донарахуванням ПДВ зобов`язань. Підтвердженням даного продажу товарів є інформація з фіскального реєстратора, яка автоматично передається у контролюючий орган.

Колегія суддів бере до уваги те, що широкий асортимент, різні позиції з 2017 року по 2022 рік, перегляд меню та внесення змін в технологічні карти призвело до хибних висновків представників ГУ ДПС, які відображені в акті перевірки.

Колегія суддів погоджується з поясненнями представника позивача, що при використанні інгредієнтів не завжди можна купувати товар в одного постачальника або найти ідентичний товар, а тому в межах господарської діяльності проводиться заміна на аналогічний товар тієї ж групи. Кожний постачальник найменує свій товар по різному, а тому виникає розбіжність в номенклатурі. Так, один товар оприбутковувався на склад, а перевіряючі інспектори рахують його як інший та ставлять у розбіжність в залишках. При аналізі розбіжностей виникає хибне врахування даних, що призводить до неправомірності донарахування ПДВ зобов`язань, оскільки в акті перевірки не деталізовано інформації, які залишки ТМЦ рахували на початок періоду, прихідні накладні, реалізацію, повернення, залишки на кінець.

Так, в наведеній таблиці в додатку Опис щодо розбіжностей залишку товарів обґрунтовано причини виникнення розбіжності в даних акту перевірки та фактичних даних щодо використання ТМЦ у господарській діяльності.

На переконання колегії суддів, позивач у повному обсязі надав інспекторам підтверджуючі документи та пояснення щодо виникнення розбіжностей між висновками акту перевірки з даними ФОП ОСОБА_1 , проте такі протиправно не були враховані податковим органом.

Також, на думку ГУ ДПС СПД-ФО ОСОБА_1 , станом на 31.12.2022 не відображено в обсягах реалізованої продукції та відсутні в залишках ТМЦ на суму ПДВ 876370 грн.

Разом з тим, контролюючому органу було надано документи, згідно яких СПД-ФО ОСОБА_1 на підставі договору відповідального зберігання №1 від 03.01.2022 ТМЦ передані на відповідальне зберігання ТзОВ Вісленд за адресою : Луганська обл, м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 4-Б.

Так, контролюючому органу позивачем були подані документи, які підтверджують його правовідносини із ТзОВ Вісленд, а саме : копію договору відповідального зберігання №1 від 03.01.2022, копію додатку №1 до Договору відповідального зберігання №1 від 03.01.2022, копію ТТН №Р4 від 15.01.2022, копію акту приймання-передачі майна від 16.01.2022 до Договору відповідального зберігання №1 від 03.01.2022, копію договору №12/01-22 про транспортне обслуговування від 12.01.2022, копію додатку №1 до Договору №12/01-22 про транспортне обслуговування від 12.01.2022.

При цьому, у податкового органу була наявна інформація про те, що у ТзОВ Вісленд наявні акцизні склади.

Крім того, позивачем надаю для суду копію Довідки Серії АП №199927 від 27.05.2021 та Довідки Серії АП №198207 від 31.07.2021, що підтверджують наявність місць зберігання, а також копію Ліцензії Реєстраційний номер 00178, дата переоформлення 13.11.2020.

Під час проведення перевірки, контролюючому органу було пред`явлено подорожній лист Серії 03-СП №4891030 та додаток до шляхового листа, ТТН від 09.01.2022, з яких вбачається, що позивачем самостійно на автомобілі марки AUDI Q8 здійснено перевезення товару вагою 39,3 т на суму 5240218,52 грн.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що виходячи з додатку 1 до договору відповідального зберігання (т.1 а.с.202 зворот та 208) та кількість товарів (по об`єму та вазі) не могла бути доставлена позивачем до місця фактичного зберігання автомобілем марки AUDI Q8.

З огляду на це, суд першої інстанції не взяв до уваги вказані документи, оскільки такі не вважав належними первинними документами, які б розкривали зміст операції та рух активів у процесі її здійснення та які не можуть підтверджувати факт передачі товарів на відповідальне зберігання ТзОВ Вісленд, а також їх транспортування ОСОБА_1 на склад 09.01.2022 в м. Сєверодонецьк, а відтак, вважав, що позивачем не підтверджено залишки ТМЦ на загальну суму 5240218,52 грн, в тому числі ПДВ 876370 грн.

Проте, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявний договір на транспортне обслуговування №12/01-22 від 12.01.2022, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , ТТН Р4 від 15.01.2022 та акт приймання-передачі товару від 16.01.2022 (т.1 а.с.208-217), які були подані позивачем до заперечення на акт перевірки.

Натомість суд першої інстанції не взяв до уваги вказані документи та вказав, що такі не були надані позивачем при проведенні перевірки.

З цього приводу, колегія суддів зазначає, що надання платником податків фінансово-господарських документів під час проведення перевірки є необхідною умовою підтвердження правомірності задекларованих платником показників податкового обліку. Обов`язок платника податків зберігати документи й надавати їх під час перевірки контролюючому органу кореспондує з компетенцією контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі документів. Ненадання платником податків документів на підтвердження задекларованих показників податкового обліку прирівнюється нормами пункту 44.6 статті 44 ПК України до їх відсутності. Винятком є випадки виїмки документів або іншого їх вилучення правоохоронними органами та іншими компетентними органами. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені ним у податковій звітності, але не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 29.05.2020 по справі №826/27811/15, від 06.08.2019 по справі №160/8441/18, від 31.01.2020 по справі №826/15328/18, від 03.10.2023 по справі №420/534/20.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у постановах від 24.02.2020 по справі №440/4443/18, від 27.04.2022 по справі №420/13197/20 Верховний Суд дійшов висновку, що суд не може обмежити право платника податків довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Разом з тим, з огляду на визначені нормами ПК України мету й повноваження контролюючого органу під час проведення податкової перевірки, у разі якщо рішення контролюючого органу вмотивоване саме ненаданням платником податків на вимогу контролюючого органу первинних документів, адміністративний суд, виходячи з окреслених процесуальним законом меж судового доказування, повинен перевіряти і враховувати такі обставини й винятки з них при вирішенні спору.

Узагальнюючи наведені вище підходи, колегія суддів зазначає, що платник податків має право на подання документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки, після закінчення такої перевірки. Проте реалізація такого права має здійснюватися відповідно до вимог, встановлених ПК України, і до прийняття рішення за результатами такої перевірки. Разом з тим, платник податків не позбавлений права довести у судовому процесі, що він вжив всіх залежних від нього заходів для забезпечення повної та об`єктивної перевірки, не ухилявся від її проведення, тобто, його поведінка жодним чином не була спрямована на перешкоджання контролюючому органу у здійсненні податкового контролю.

При апеляційному перегляді позивач звертав увагу суду на те, що ним надавались контролюючому органу оригінали документів, які стосувалися предмету перевірки.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не враховано наявність договору на транспортне обслуговування №12/01-22 від 12.01.2022, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , ТТН Р4 від 15.01.2022 та акту приймання-передачі товару від 16.01.2022.

Суд першої інстанції погодився з висновком контролюючого органу про факт ненадання позивачем до перевірки всіх документів, що вимагались в ході її проведення. При цьому, досліджуючи господарські операції позивача, суд першої інстанції зазначив, що документи, які були надані суду, не були надані до перевірки податковому органу.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції також посилається на те, що наявними у позивача первинними документами не підтверджується здійснення даної господарської операції, оскільки формальне складання первинних документів без фактичного здійснення господарської операції, якщо такої операції не було, такі документи не можуть бути використані для ведення податкового обліку навіть за наявності в них всіх реквізитів. Крім того, надані документи суперечать тим документам, які самим же позивачем були надані під час проведення перевірки та свідчать про перевезення даного вантажу ним особисто 09.01.2022.

На переконання колегії суддів, суд не може обмежити право платника податків довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Разом з тим, з огляду на передбачену ПК України мету й повноваження контролюючого органу під час проведення податкової перевірки, у разі, якщо рішення контролюючого органу мотивоване саме ненаданням платником податків на вимогу контролюючого органу первинних документів, адміністративний суд, виходячи з окреслених процесуальним законом меж судового доказування, повинен перевіряти і враховувати такі обставини й винятки з них при вирішенні спору (постанови Верховного Суду від 24.02.2020 по справі №440/4443/18, від 27.04.2022 по справі №420/13197/20).

Судом досліджено надані позивачем первинні документи, які, на думку позивача, свідчать про дійсність використання в господарській діяльності.

Позивачем належним чином обґрунтовано факт передачі на зберігання ТМЦ для ТзОВ Вісленд, що в свою чергу виключає факт реалізації товарів без відображення їх в податковому обліку без нарахування відповідних податкових зобов`язань.

Визначальним є саме наявність у позивача вказаних документів, з огляду на надання таких під час перевірки.

Колегія суддів зазначає, що в оспорюваних рішеннях не вказано, що надані копії первинних документів мають які-небудь дефекти щодо форми та змісту, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості відображення реального руху активів між учасниками господарських відносин, відтак, наявність підстав для відмови у бюджетному відшкодуванні.

Як уже зазначалось вище, будь-які документи (у тому числі накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством, а для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Для підтвердження факту здійснення господарської операції, та як наслідок, формування витрат для цілей визначення податкового кредиту з ПДВ, необхідним є підтвердженням первинними документами руху активів у процесі здійснення господарської операції та понесенням, у зв`язку з цим відповідних витрат.

Вищевказані обставини були залишені поза увагою судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами порушень з боку позивача при формуванні витрат та порушень податкового законодавства в частині заниження суми ПДВ.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів дійшла висновку про протиправність оспорюваних рішень та наявності підстав для їх скасування.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року по справі №140/5523/24 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення № від 12 лютого 2024 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 12 лютого 2024 року.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12 лютого 2024 року за № форми Р, № форми В4, № форми Р, № форми Р та № форми ПН.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
У зв`язку із перебуванням головуючого судді Кухтея Р.В. з 04.08.2025 по 24.08.2025 включно у відпустці та судді Шевчук С.М. з 30.07.2025 по 27 .08.2025 включно у відпустці повний текст постанови складений та підписаний повним складом суду 04.09.2025.