Справа № 140/5605/25
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року ЛуцькСправа № 140/5605/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення в.о. начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 26 березня 2025 року №166 про відмову у перетині державного кордону.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 має відстрочку від призову на військову службу під час з мобілізації, на особливий період на підставі пункту 13 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та 26 березня 2025 року з метою перетину державного кордону України разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , яку він супроводжував, прибули до пункту пропуску для автомобільного сполучення «Устилуг», надавши документи, які відповідно до абзацу четвертого пункту 2-1 Правил перетинання Державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі Правила №57), підтверджують у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право перетинати державний кордон. Незважаючи на надання документів, які підтверджували здійснення позивачем постійного стороннього догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує лікування за кордоном (висновок про наявність порушень функцій організму і потребу соціальної послуги з догляду; довідку про отримання компенсації за надання соціальних послуг на професійній основі; договір про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі; акт встановлення факту здійснення догляду) та пояснювали мету поїздки, відповідачем безпідставно не взято їх до уваги. При цьому у рішенні від 26 березня 2025 року №166 не зазначено жодної правової підстави для відмови в перетинанні державного кордону України та не вказано, якого саме документу не було надано для наявності підстав законного перетинання кордону; рішення є надуманим та необґрунтованим.

З наведених підстав позивач просив задовольнити позов повністю.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги не визнав та у їх задоволенні просив відмовити повністю (а.с.52-59). В обґрунтування цієї позиції вказав, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежується законодавчо.

На переконання відповідача, той факт, що Закон України від 21 січня 1994 року №3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі Закон -№3857-XII) не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, не означає, що такі обмеження не можуть бути застосовані на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які є спеціальними для цього періоду. Крім того, Правила №57 не містять підстав, які б надавали ОСОБА_1 , котрий підпадає під вікову категорію чоловіків від 18 до 60 років, право на виїзд за межі України 26 березня 2025 року в умовах правового режиму воєнного стану; позивач не зміг надати на паспортний контроль документи, які підтверджують підставу виїзду за кордон.

У відповіді на відзив позивач підтримав доводи позову (а.с.69-73), наголосивши, що ним були надані всі документи, які підтверджують його право як особи, яка здійснює постійний догляд за особою з інвалідністю ІІ групи матір`ю ОСОБА_2 і супроводжує таку особу для виїзду за межі України з метою лікування, на перетин державного кордону. Також позивач зауважив, що у 2023 -2024 роках неодноразово перетинав державний кордон та у таких випадках мету поїздки підтверджував тими ж самими документами, щодо яких питань і сумнівів раніше не виникало.

Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.

Ухвалою суду від 03 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без руху.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

26 березня 2025 року у міжнародному автомобільному пункті пропуску «Устилуг» ОСОБА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_2 здійснювали перетин державного кордону України. Для підтвердження права на перетин державного кордону позивач надав такі документи: паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_1 № НОМЕР_2 (а.с.11-12); паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_2 № НОМЕР_3 (а.с.18); паспорт громадянина України № НОМЕР_4 та реєстраційний номер облікової картки платника податків (а.с.16-17); свідоцтво про народження від 09 липня 1987 року №516 (а.с.13); довідку від 30 червня 2023 року №3009- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.19); тимчасове посвідчення № НОМЕР_5 з VIN-кодом (а.с.14); довідку від 21 лютого 2025 року №927 про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (а.с.15); посвідчення ОСОБА_2 серії НОМЕР_6 від 31 жовтня 2008 року (а.с.20); довідку МСЕК від 08 лютого 2011 року №736015 (а.с.21); висновок від 23 червня 2023 року №1121 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (стосовно ОСОБА_2 ) (а.с.22); довідку від 20 березня 2025 року №108/33-2775 про перебування ОСОБА_1 на обліку як отримувача компенсації за надання соціальних послуг з догляду на професійній основі (а.с.23); договір про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі від 11 липня 2023 року (а.с.24-31), акт встановлення факту здійснення догляду від 20 березня 2025 року (а.с.32-33).

Рішенням в.о. начальника відділенням інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » лейтенантом ОСОБА_3 від 26 березня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено в перетинанні державного кордону України з тієї причини, що він тимчасово обмежений у праві виїзду з України на підставі Закону України від 12 травня 2015 року №389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон №389-VІІІ), Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану України від 24 лютого 2022 року», а також Правил №57 (зі змінами) у зв`язку з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону.

Оскарження ОСОБА_1 зазначеного рішення до органу Державної прикордонної служби України не призвело до його скасування (а.с.36-43).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України від 05 листопада 2009 року №1710-VI «Про прикордонний контроль» (далі - Закон №1710-VI).

Прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів (частина перша статті 2 Закону №1710-VI).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

За приписами частини першої статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 червня 2023 року №457 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 червня 2023 року за №1019/40075).

Так у пункті 1 цього рішення зазначаються, з-поміж іншого, підстави для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.

Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні від 26 березня 2025 року №166 вказав Закон №389-VІІІ, Указ Президента України №64/2022, а також Правила №57.

Статтею 1 Закону №389-VІІІ визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частиною другою статті 2 Закону №2232-XII установлено, що правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Основного Закону.

Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ) в Україні було введено воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до пункту 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону №389-VІІІ.

Воєнний стан неодноразово продовжувався та діє до цього часу.

Пунктом 6 частини першої статті 8 Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-XII) передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року затверджено Правила №57, які визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.

Відповідач, покликаючись на Правила №57 (зі змінами), вказував на ненадання позивачем для паспортного контролю документів, які підтверджують підставу для виїзду за кордон або мету своєї поїздки.

Пунктом 2 Правил №57 (в редакції, чинній станом на 26 березня 2025 року) установлено, що перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Натомість пунктами 2-1 2-19 Правил №57 визначено коло осіб, які мають право перетинати державний кордон у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, умови та перелік підтвердних документів для перетинання громадянами України державного кордону.

Так відповідно до абзаців четвертого-п`ятого пункту 2-1 Правил №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд; особи, які здійснюють постійний догляд за особами з інвалідністю I чи II групи і супроводжують таких осіб для виїзду за межі України, за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або документів, що підтверджують інвалідність, та акта встановлення факту здійснення догляду.

Як стверджує ОСОБА_1 , який перетин державного кордону мав намір здійснити разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , він під час здійснення прикордонного контролю пред`явив, крім паспортних документів, також свідоцтво про народження від 09 липня 1987 року №516 (а.с.13); довідку від 30 червня 2023 року №3009- про взяття ОСОБА_2 на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.19); документи щодо військового обліку - тимчасове посвідчення № НОМЕР_5 , довідку від 21 лютого 2025 року №927 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період (а.с.14-15), а також документи, які підтверджують інвалідність ОСОБА_2 та її потребу у послугах з догляду, надання позивачем послуг з догляду (посвідчення серії НОМЕР_6 від 31 жовтня 2008 року, довідку МСЕК від 08 лютого 2011 року №736015, висновок від 23 червня 2023 року №1121 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, довідку від 20 березня 2025 року №108/33-2775, договір про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі від 11 липня 2023 року, акт встановлення факту здійснення догляду від 20 березня 2025 року) (а.с.20-33). Перелік цих документів значиться і в скарзі позивача (а.с.36-40).

Свідоцтвом про народження від 09 липня 1987 року №516 (а.с.13) підтверджується, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , яка відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 08 лютого 2011 року №736015 (а.с.21) є особою з інвалідністю ІІ групи. Крім того, зміст висновку від 23 червня 2023 року №1121 свідчить про наявність у ОСОБА_2 порушень функцій організму, через які вона потребує соціальної послуги з догляду (а.с.22).

Актом Управління соціальної та ветеранської Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 березня 2025 року встановлено факт здійснення ОСОБА_1 постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 (а.с.32). Також відповідно до довідки від 20 березня 2025 року №108/33-2775 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації як отримувач компенсації за надання послуг з догляду на професійній основі особі з інвалідністю II групи, яка потребує постійного стороннього догляду, - ОСОБА_2 , з 11 липня 2023 року довічно (а.с.23).

Із довідки ІНФОРМАЦІЯ_4 від 21 лютого 2025 року №927 (а.с.15) слідує, що позивач має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 13 частини першої статті 23 Закону №3543-XII як такий, що має одного із батьків з інвалідністю І чи ІІ групи за відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати.

У той же час спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої можливим є реалізація права виїзду за кордон. Рішення відповідача не містить правової оцінки поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон, як того вимагає частина перша статті 14 Закону №1710-VI.

У контексті зазначеного суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі №819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі №2040/6763/18).

Суд також зазначає, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України, є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Про обов`язок уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України приймати обґрунтоване рішення про відмову у перетинанні державного кордону вказано і в частині першій статті 14 Закону України №1710-VI.

Повертаючись до обставин у цій справі, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише узагальнено покликався на закон України про правовий режим воєнного стану, указ Президента України про введення воєнного стану в Україні та закон, яким затверджено зазначений указ, Правила №57, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.

У спірному випадку відсутність в оскаржуваному рішенні також посилань на перелік документів, які позивач не подав для перетину кордону, безумовно свідчить про його необґрунтованість, що, окрім цього, поставило позивача у невизначене становище, та позбавило його можливості подати необхідні, на думку державного органу, документи для перетину державного кордону України.

До того ж використане відповідачем формулювання «відсутність підстав на право перетинання державного кордону» спотворює суть цього права, оскільки приписи статті 14 Закону №1710-VI відмову у пропуску через державний кордон при виїзді з України пов`язують з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон, а не з необхідністю набуття такого права перед виїздом.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постанові від 12 листопада 2024 року у справі №380/11916/22.

Окрім того, як видно з копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 19 липня 2023 року, 12 лютого 2024 року позивач перетинав кордон України (а.с.11-12).

Зазначена обставина вказує на непослідовність дій посадових осіб прикордонної служби та їх висновку про тимчасове обмеження позивача у праві виїзду з України.

Суд наголошує, що Держприкордонслужба та її посадові особи здійснюють свою діяльність як суб`єкти владних повноважень, тож їх діяльність має характеризуватись певною послідовністю та передбачуваністю, що зокрема слідує з принципу належного урядування. Тобто, при виконанні своїх функціональних обов`язків посадовим особам Держприкордонслужби належить уникати прийняття формалізованих рішень, що було допущено у спірних правовідносинах.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд резюмує, що рішення відповідача від 26 березня 2025 року №166, яке всупереч затвердженій формі не містить чітких та обґрунтованих підстав відмови в перетині державного кордону України громадянину України, не відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, тому є протиправним.

Частиною другою статті 245 КАС України установлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2).

Таким чином, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України, встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 20 травня 2025 року №7667-6DM8-E6SE, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.6, 47).

У зв`язку із задоволенням позову на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у сумі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_8 ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) від 26 березня 2025 року №166 про відмову в перетинанні державного кордону України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк