Справа № 140/5867/25
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року ЛуцькСправа № 140/5867/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій щодо припинення з 01 лютого 2025 року виплати грошового забезпечення як дружині сержанта ОСОБА_2 , який зник безвісти 16 травня 2024 року; визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати з 01 лютого 2025 року як дружині належної частки грошового забезпечення сержанта ОСОБА_2 , який зник безвісти 16 травня 2024 року; зобов`язання здійснювати нарахування та виплату як дружині грошового забезпечення, в тому числі додаткових, інших видів грошового забезпечення та додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн, сержанта ОСОБА_2 , який зник безвісти 16 травня 2024 року, відповідно до пункту 6 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII) в редакції, чинній на дату первісного призначення виплати грошового забезпечення тобто станом на момент зникнення безвісти ОСОБА_2 (16 травня 2024 року), починаючи з 01 лютого 2025 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є дружиною ОСОБА_2 , який зник безвісти під час виконання бойового завдання, беручи участь в обороні держави України та стримуванні збройної агресії російської федерації в районі населеного пункту Роботине Пологівського району Запорізької області внаслідок проведення штурмових дій. Відповідач за заявою ОСОБА_3 виплачував їй як дружині зниклого безвісти військовослужбовця грошове забезпечення останнього у період з 16 травня 2024 року по лютий 2025 року (з урахуванням тієї обставини, що виплата нарахованого грошового забезпечення здійснюється у кожному наступному місяці) у розмірі 100 відсотків. Однак у січні 2025 року відповідач повідомив, що відповідно до прийнятого Закону України від 08 жовтня 2024 року №3995-IX «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»» (далі Закон №3995-IX) умовою виплати грошового забезпечення є письмове особисте розпорядженням військовослужбовця про виплату належного йому грошового забезпечення у відповідній частці на випадок захоплення в полон або заручником, зникнення безвісти. Оскільки військовослужбовець ОСОБА_2 такого права до моменту зникнення безвісти не мав, то позивач звернулася до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про продовження здійснення виплат грошового забезпечення її чоловіка у раніше призначеному розмірі. Військова частина НОМЕР_1 письмово повідомила про те, що виплата грошового забезпечення ОСОБА_2 буде виплачуватися відповідно до змін, внесених Законом №3995-IX. Разом з тим позивач стверджує, що виплата грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2025 року їй не здійснюється взагалі.

Позивач не погоджується з припиненням виплати їй грошового забезпечення ОСОБА_2 та застосуванням змін, внесених Законом №3995-IX, який набрав чинності 01 лютого 2025 року, до правовідносин, які почалися з дати звернення з відповідною заявою про призначення їй виплат у червні 2024 року. Позивач вважає, що положення Закону №3995-IX поширюється на правовідносини, які виникли після набрання ним чинності (01 лютого 2025 року); повторного подання заяви на призначення виплати грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця у зв`язку з внесенням змін до закону не передбачено. Зважаючи на те, що відповідач прийняв рішення щодо виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_2 на підставі норм права, які були чинні станом на дату зникнення безвісти (16 травня 2024 року) та станом на дату прийняття рішення відповідачем, то останній не має права змінювати своє попереднє рішення та застосовувати законодавство, яке набрало чинності пізніше.

З наведених підстав позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідач у відзиві на позовну заяву не визнав позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити повністю (а.с.41-44). В обґрунтування цієї позиції вказав, що позивач претендує на 100 відсотків грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 . Відповідач зауважив, що у цих правовідносинах з 01 лютого 2025 року він керується чинним законодавством. Так відповідно до пункту 6 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 (далі Порядок №884, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2025 року №449), у разі відсутності особистого розпорядження військовослужбовця виплата грошового забезпечення здійснюється рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені). Стаття 58 Конституції України забороняє зворотну дію в часі нормативно-правових актів, крім тих, які пом`якшують чи скасовують відповідальність особи. Однак зменшення грошових виплат зумовлене зміною регулювання матеріальних правовідносин, а не посиленням юридичної відповідальності, тож принцип незворотності не означає, що попередні виплати, які встановлювали більший розмір, будуть застосовуватися і після їх скасування (зміни) новим актом. З цих підстав відповідач вважає, що позивач не може вимагати збереження розміру попередніх виплат, покликаючись на незворотну дію закону, оскільки така вимога не підпадає під конституційно визначений випадок (пом`якшення/скасування) відповідальності. Відповідач наголосив, що дотримується принципу незворотності закону та застосовує нові норми, які виникли чи продовжуються після набрання чинності новим актом.

Також позивач вважає, що позов подано з пропущенням строку звернення до суду.

У додаткових поясненнях позивач підтримала доводи позову, підкресливши, що ОСОБА_2 зник безвісти у травні 2024 року, а право скласти особисте розпорядження на випадок полону чи зникнення безвісти запроваджене з 01 лютого 2025 року. Відповідно ОСОБА_2 , маючи розуміння, що грошове забезпечення в повному обсязі отримуватиме ОСОБА_1 , не міг передбачити, що це зміниться через відсутність особистого розпорядження. Оскільки нові норми законодавства неможливо в повній мірі реалізувати через фактичні обставини, то права ОСОБА_1 та її зниклого безвісти чоловіка звужено та вони не мають рівних прав з тими військовослужбовцями, яким після внесених Законом №3995-IX змін надано право скласти особисте розпорядження.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили, як і клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 є дружиною військовослужбовця ОСОБА_2 , який 16 травня 2024 року зник безвісти під час виконання бойового завдання, беручи участь в обороні держави України та стримуванні збройної агресії російської федерації в районі населеного пункту Роботине Пологівського району Запорізької області внаслідок проведення штурмових дій. Ці обставини підтверджуються копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 01 липня 2022 року (а.с.14) та сповіщенням ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 травня 2024 року №5123 (а.с.15).

Не є спірною та обставина, що з 16 травня 2024 року ОСОБА_1 виплачувалося грошове забезпечення зниклого безвісти чоловіка військовослужбовця ОСОБА_2 (розмірі 100 відсотків).

Листом від 28 січня 2025 року №50/41/10/4/2-328 Військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про прийняття Закону №3995-IX, яким передбачено умови виплати грошового забезпечення, зокрема, безвісти зниклих військовослужбовців (а.с.16).

ОСОБА_1 звернулася до Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 26 лютого 2025 року, у якій просила продовжити здійснення їй виплат грошового забезпечення ОСОБА_2 у раніше призначеному розмірі (а.с.17-18).

На вказану заяву листом №50/141/13 Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що Законом №3995-IX установлене право військовослужбовця на складання у письмовій довільній формі особистого розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках з 01 лютого 2025 року. ОСОБА_2 до 01 лютого 2025 року не мав права на складання особистого розпорядження на випадок полону, а з 01 лютого 2025 року не має фізичної можливості скласти таке особисте розпорядження, тому виплата його грошового забезпечення буде здійснюватися не у попередньо призначеному розмірі, а відповідно до змін, внесених Законом №3995-IX (а.с.23-24).

Також на звернення позивача від 17 квітня 2025 року (вх. №ВА-18730400) Військова частина НОМЕР_1 листом №50/141/13-488/2025 проінформувала, що ОСОБА_1 має право на грошове забезпечення відповідно до пункту 9 статті 6 Закону №2011-XII у редакції від 09 лютого 2025 року. При цьому виплата грошового забезпечення здійснюється визначеним особам за їх заявою на ім`я (командира) військової частини (установи, організації) (а.с.25).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Передусім щодо тверджень відповідача про пропуск строку звернення до суду із вказаним позовом, то суд зазначає, що спір стосується виплати ОСОБА_1 з 01 лютого 2025 року грошового забезпечення її безвісти зниклого чоловіка.

Відповідач не надав доказів отримання письмового повідомлення про припинення/зменшення виплат ОСОБА_1 . Так лист від 21 січня 2025 року №50/41/10/4/2-328 носить інформативний характер про умови виплати грошового забезпечення за новоприйнятим Законом №3995-IX, але не містить конкретної інформації щодо виплати ОСОБА_1 (з якого часу та у якому розмірі) грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_2 (а.с.16); те саме стосується листа №50/141/13 (дата не вказана) за результатами розгляду заяви від 27 лютого 2025 року (докази про дату надіслання/вручення не надано).

Позов подано до суду 30 травня 2025 року у межах процесуального строку, після з`ясування позивачем причини повного припинення грошової виплати (у листі від 17 квітня 2025 року повідомлено про виплату грошового забезпечення у встановленому постановою Уряду від 15 квітня 2025 року №449 порядку).

При вирішенні спору по суті суд зазначає про таке.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Закон №2011-XII визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 2 Закону №2011-XII установлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до пункту 2 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За змістом пункту 6 статті 9 Закону №2011-XII (в редакції від 04 травня 2024 року, тобто чинної станом на час зникнення чоловіка позивача безвісти) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:

дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначав механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі -військовослужбовці).

Пунктами 4, 5, 6 Порядку №884 було унормовано, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації). Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі. Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Законом №3995-ІХ (набрав чинності з 20 січня 2015 року, введено в дію з 01 лютого 2025 року) пункт 6 статті 9 Закону №2011-XII викладено в новій редакції:

«За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.

Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).

Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.

Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення.».

На виконання положень абзацу восьмого пункту 6 статті 9 Закону №2011-XII Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 15 квітня 2025 року №449, якою вніс зміни, зокрема у постанову Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти», виклавши Порядок №884 у новій редакції.

Згідно з пунктом 1 Порядку він визначає механізм виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки, розвідувального органу Міноборони, розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти (далі - військовослужбовці), особі (особам), визначеній (визначеним) військовослужбовцем в особистому розпорядженні, складеному на випадок захоплення в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, про виплату грошового забезпечення особі (особам) за його вибором із зазначенням розмірів часток таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону), та особам, зазначеним в абзацах четвертому і п`ятому пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - визначені особи).

Відповідно до пункту 2 Порядку №884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Пунктом 6 Порядку №884, серед іншого, визначено, що виплата грошового забезпечення здійснюється:

особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;

у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);

у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.

У разі неподання визначеними особами заяв про виплату належне не виплачене грошове забезпечення визначеним особам та військовослужбовцям: виплачується військовослужбовцям з дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; включається до складу спадщини з дати складення актового запису про смерть.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 виплачувалося грошове забезпечення (у розмірі 100 відсотків) зниклого 16 травня 2024 року безвісти чоловіка військовослужбовця ОСОБА_2 та, як слідує з матеріалів справи, з 01 лютого 2025 року у зв`язку з внесеними Законом №3995-ІХ змінами до пункту 6 статті 9 Закону №2011-XII виплату позивачу такого грошового забезпечення було припинено.

До 01 лютого 2025 року будь-які інші особи грошове забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_2 не отримували.

ОСОБА_1 26 лютого 2025 року звернулася до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про здійснення їй виплат грошового забезпечення ОСОБА_2 у раніше призначеному розмірі (а.с.17-18).

Із листа від 02 травня 2025 року №50/141/13-488 слідує, що відповідач не заперечує право позивача на виплату відповідно до приписів Порядку №884 (у поточній редакції) грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 (від якого відсутнє особисте розпорядження на випадок полону) у розмірі 50 відсотків за відповідною заявою на ім`я (командира) військової частини (а.с.25).

При вирішенні спору в частині розміру виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 позивачу (дружині) з 01 лютого 2025 року суд зазначає, що відповідно до пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення зміни до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» його розроблено на виконання доручення Віце-прем`єрміністра України Міністра з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 13 жовтня 2023 року №8785/8/1-23. Прийняття цього Закону зумовлено необхідністю вдосконалення чинної норми щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих в нейтральних державах або безвісно відсутніх, членам їх сімей, яка є неефективною, зокрема у визначеному колі членів сімей та чинного порядку черговості отримання ними грошового забезпечення.

Законопроектом передбачалося, що реалізація Закону у новій редакції дасть можливість посилити соціальний захист військовослужбовців, адже після повернення з полону чи зниклий безвісти військовослужбовець зберігає за собою 50 відсотків належного йому грошового забезпечення, яке він набув, виконуючи конституційний обов`язок із захисту Батьківщини, надважкі завдання із відсічі та стримування збройної агресії російської федерації, захисту суверенітету та територіальної цілісності України.

Такі заходи з боку держави як збереження (депонування) належного, але не виплаченого, грошового забезпечення військовослужбовців, передбачає зарахування цих сум грошового забезпечення на депозитні рахунки військової частини, відкриті в органах Державної казначейської служби України. Тобто, депонування - це гарантоване зобов`язання держави перед військовослужбовцем про збереження його грошового забезпечення. Механізмом такого збереження не передбачено використання цих коштів державою або будь-якою іншою стороною (особою), але збережені (депоновані) суми грошового забезпечення та додаткової винагороди зниклого безвісти військовослужбовця надалі будуть виплачені в установленому законодавством порядку.

Зазначений закон прийнято саме згідно з вимогами принципу соціальної справедливості, адже 50 відсотків грошового забезпечення розподіляється між найближчими родичами зниклого безвісти військовослужбовця, а 50 відсотків залишається на його рахунках з метою забезпечення йому гідного рівня для життя після повернення додому та забезпечення його базових потреб. Тоді як у разі виплати 100 відсотків грошового забезпечення його найближчим родичам, військовослужбовець залишається ні з чим після повернення додому. Водночас родичі та сім`я зберігають за собою право на спадщину збережених на рахунках військовослужбовця грошових коштів у разі визнання його загиблим.

Отже, жодного звуження прав позивача не відбувається, а відбулася лише зміна механізму реалізації права на соціальне забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця та членів його родини.

Закон №3995-ІХ не визнано неконституційним у встановленому законом порядку, не скасовано, він є чинним, а отже обов`язковим до виконання на всій території України.

А тому правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем щодо виплати грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, які виникли до внесення змін до Закону №2011-XII Законом №3996-ІХ, після набрання чинності таких змін, тобто з 01 лютого 2025 року, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Суд наголошує, що положення Закону №2011-XII, відповідно до яких за зниклим безвісти військовослужбовцем зберігається 50 відсотків його грошового забезпечення у разі відсутності особистого розпорядження, покликано не на звуження змісту та обсягу прав і свобод позивача - дружини зниклого безвісти військовослужбовця, а на збереження прав самого військовослужбовця, тобто відбулася лише зміна механізму реалізації права на соціальне забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця та членів його родини.

Тобто, у позивача залишається право на отримання належної частки грошового забезпечення зниклого безвісти чоловіка ОСОБА_2 з урахуванням збереження прав самого військовослужбовця у розмірі 50 відсотків.

На думку суду, оскільки ОСОБА_1 на підставі її заяви з травня 2024 року вже здійснювалось відповідне призначення та виплата грошового забезпечення як дружині зниклого безвісти військовослужбовця, то зміна механізму реалізації права на соціальне забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця та членів його родини не тягне за собою обов`язку знов проводити процедуру призначення таких виплат, при тому що наявність у позивача права на грошове забезпечення безвісти зниклого ОСОБА_2 відповідачем не заперечується та ним визнано (було перевірено при вирішенні питання про виплату позивачу грошового забезпечення у повному розмірі).

Отже, неподання позивачем нової заяви не є підставою для невиплати належної позивачу частки грошового забезпечення зниклого безвісти чоловіка ОСОБА_2 у розмірі, визначеному Законом №3995-ІХ.

За наведених судом висновків суд не вбачає правових підстав для виплати позивачу грошового забезпечення її чоловіка, який уважається таким, що зник безвісти, у розмірі 100 відсотків згідно з положеннями пункту 6 статті 9 Закону №2011-XII до змін, внесених Законом №3995-IX, які на теперішній час є не чинними, та у цьому випадку жодного звуження прав позивача не відбувається, адже норми Закону №2011-XII з урахуванням внесених змін Законом №3995-ІХ покликані не на звуження змісту та обсягу прав позивача, а на збереження прав самого військовослужбовця, якому таке грошове забезпечення по суті належить.

Натомість суд дійшов висновку, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 з 01 лютого 2025 року згідно з пунктом 6 статті 9 Закону №2011-XII з урахуванням внесених змін Законом №3995-ІХ частини грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 є протиправною та належним способом захисту порушеного права позивача у цьому випадку є зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу з 01 лютого 2025 року частини грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 згідно з пунктом 6 статті 9 Закону №2011-XII з урахуванням внесених змін Законом №3995-ІХ.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково.

Частинами першою, третьою статті 139 КАС України установлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивач сплатила судовий збір у сумі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією від 29 травня 2025 року №9003-5183-4319-5224, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.7, 37).

З огляду на задоволення позову частково на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у сумі 484,48 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 з 01 лютого 2025 року частини щомісячного грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 згідно з пунктом 6 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням внесених змін Законом України від 08 жовтня 2024 року №3995-IX «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 з 01 лютого 2025 року частину щомісячного грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 згідно з пунктом 6 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням внесених змін Законом України від 08 жовтня 2024 року №3995-IX «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України судові витрати у сумі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири грн 48 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк