Справа № 440/10892/24
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2025-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 вересня 2025 року

м. Київ

справа №440/10892/24

адміністративне провадження № К/990/34461/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Соколова В. М., суддів: Білак М. В., Єресько Л. О., перевіривши касаційну скаргу Полтавської обласної військової адміністрації на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2024 року у справі №440/10892/24 за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної військової адміністрації про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просила:

визнати протиправними та скасувати накази №97-к від 06 серпня 2024 про звільнення ОСОБА_1 , №102-к від 13 серпня 2024 року;

поновити її на посаді начальника відділу кадрової роботи Полтавської обласної військової адміністрації;

стягнути з Полтавської обласної військової адміністрації на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2024 року, позов задоволено.

Не погодившись з оскаржуваними судовими рішеннями, відповідач звернувся до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» з касаційною скаргою.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У поданій касаційній скарзі підставою для перегляду оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій скаржником визначено пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, із посиланням на відсутність висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу, що вирішуючи спір та задовольняючи позов суди попередніх інстанцій виходили з того, що припинення державної служби позивача за ініціативою суб`єкта призначення відбулось з порушенням вимог статті 87 Закону України "Про державну службу", отже і оскаржувані накази Полтавської обласної військової адміністрації від 06.08.2024 № 97-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та від 13.08.2024 № 102-к «Про повний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 » прийняті відповідачем не на підставі, що визначені Конституцією та Законами України, без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, тобто необґрунтовано, а тому є протиправними.

Суди попередніх інстанцій вказали, у даній справі мало місце скорочення посади начальника відділу управління персоналом у Полтавській обласній військовій адміністрації, при цьому рівнозначна посада заступника начальника відділу правового забезпечення та з питань персоналу апарату Полтавської обласної державної адміністрації була утворена у складі відділу правового забезпечення та з питань персоналу апарату Полтавської обласної державної адміністрації та включена до переліку посад зазначеного відділу.

Судами встановлено, що відповідач, був зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації конкуруючих щодо рівнозначної посади державних службовців з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Суди виходили з того, відповідач не надав суду достатніх, належних та допустимих доказів вчинення дій пов`язаних з врахуванням переважного права позивача на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю, як це встановлено нормою абзацу 2 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Суд апеляційної інстанції зазначив, що Верховним Судом у постановах 30 січня 2025 року у справі № 640/26300/19, від 15 травня 2020 року у справі № П/811/2408/15, від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a, вже досліджувалось питання щодо пропозиції іншої роботи за відповідною професією чи спеціальністю одночасно з попередженням про наступне звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Верховний Суд зазначив, що у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади.

Верховний Суд входив з того, що рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Тобто, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП України.

Верховний Суд дійшов висновку, що при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 600/752/22-а вказано, що приписи частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає місця для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування. Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців) має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону № 889-VIII.

Аналізуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов до висновку, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у справі №440/10892/24 відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до правового висновку Верховного Суду. Водночас постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку відсутня. Своєю чергою, колегія суддів Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

За такого правового регулювання й обставин справи у відкритті касаційного провадження належить відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Полтавської обласної військової адміністрації на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2024 року у справі №440/10892/24 за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної військової адміністрації про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Соколов

Судді М. В. Білак

Л. О. Єресько