Справа № 380/12296/25
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/12296/25 пров. № А/857/26480/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 з питань забезпечення позову, що ухвалила суддя Карп`як О.О. у м. Львові у справі № 380/12296/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб Галицької окружної прокуратури міста Львова, ОСОБА_2 , Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, Державної інспекції архітектури та містобудування України, Громадської організації Народна дія Львів, Товариства з обмеженою відповідальністю Авалон Констракшн, про визнання протиправними дій та бездіяльності, скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради, у якому просила:

- визнати незаконними й протиправними дії та бездіяльність головного архітектора керівника Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради А. Коломєйцева та в.о. головного архітектора начальника відділу правового і організаційного забезпечення Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради О. Рибак щодо порушення адміністративної процедури розроблення та затвердження наказу Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради № 298 від 20.12.2024 Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури зі знесенням існуючих споруд по вул. Тютюнників, 55- 55 А в м. Львові.

- визнати незаконним й протиправним та скасувати наказ Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради № 298 від 20.12.2024 Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури зі знесенням існуючих споруд по вул. Тютюнників 55- 55 А в м. Львові.

До суду позивачка також подала заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме:

- зупинити дію наказу Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради № 298 від 20.12.2024 Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури зі знесенням існуючих споруд по вул. Тютюнників 55- 55 А в м. Львові;

- заборонити Державній інспекції архітектури та містобудування України, а також Інспекції архітектурно-будівельного контролю видавати дозвільні документи на Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури зі знесенням існуючих споруд по вул. Тютюнників, 55- 55 А в м. Львові, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт до завершення розгляду по суті даної справи та набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Обґрунтовуючи вимоги заяви про забезпечення позову, позивачка покликається на те, що оскаржений наказ відповідача суперечить генеральному плану м. Львова, передбачає забудову в межах історичного ареалу та буферної зони ЮНЕСКО, що створює загрозу збереженню культурної спадщини. Також позивачка зазначає, що реалізація спірного наказу може призвести до пошкодження житлових будинків та інженерних мереж, погіршення умов життя мешканців м. Львова, а також може створити небезпеку для неповнолітніх дітей позивачки в умовах воєнного стану. Позивачка наголошує на т ому, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до незворотних наслідків, оскільки відновити порушені права після початку будівництва буде неможливо.

18 червня 2025 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв ухвалу, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовив.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для задоволення заяви про забезпечення позову відсутні.

Суд першої інстанції вважав, що позивачка не навела належних та допустимих доказів, які б підтверджували реальність загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, а аргументи, які зазначила позивачка мають характер припущень і не свідчать про існування безпосередньої небезпеки завдання істотної шкоди правам та інтересам позивачки.

Крім того, суд першої інстанції послався на те, що забезпечення позову не може застосовуватися як спосіб фактичного вирішення спору до його розгляду по суті і сам по собі факт чинності наказу не може розцінюватися як безумовна підстава для вжиття заходів забезпечення позову.

Отже, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що питання відповідності спірного наказу вимогам Генерального плану міста, а також можливі наслідки його реалізації для територіальної громади будуть з`ясовані під час розгляду справи по суті і не можуть вирішуватись на стадії розгляду заяви про забезпечення позову.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржили позивачка та третя особа на стороні позивача, подавши апеляційні скарги, у яких просили ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог.

На підтвердження вимог апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 покликаються на те, що ухвала суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову є незаконною та необґрунтованою, оскільки оскаржений наказ Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради № 298 від 20.12.2024 суперечить Генеральному плану міста, передбачає забудову в межах буферної зони об`єкта світової спадщини ЮНЕСКО та історичного ареалу міста Львова, створює реальні ризики руйнації житлових будинків і пошкодження інженерних мереж, підвищує транспортне й антропогенне навантаження на мікрорайон, що загрожує життю, здоров`ю та безпеці мешканців, у тому числі дітей і студентів.

Апелянти наголошують, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливлює ефективний захист прав, адже наслідки виконання цього наказу будуть незворотними.

Крім того, ОСОБА_2 звертає увагу на загальносуспільні наслідки реалізації наказу, зокрема на ризики екологічної, соціальної та техногенної небезпеки для всього району, а також посилається на наявну судову практику, яка підтверджує необхідність захисту прав територіальної громади на цьому етапі.

ОСОБА_1 вказує на те, що ухвала суду обмежує її особисте право та права її неповнолітніх дітей на безпечне життя та належні умови навчання. ОСОБА_1 наголошує на відсутності у сім`ї власного укриття й необхідності користуватися прилеглими захисними спорудами, що ставить під загрозу безпеку дітей у воєнний час.

Окремо ОСОБА_1 підкреслює, що наказом передбачено зміну та перенесення інженерних мереж усупереч Генплану, що може призвести до техногенних аварій та фактичного позбавлення мешканців доступу до базової соціальної інфраструктури.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 20.12.2024 року Департамент архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради прийняв наказ № 298 від Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва на Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків з паркінгом та об`єктами інженерної інфраструктури зі знесенням існуючих споруд по вул. Тютюнників, 55, 55а у м. Львові, який оскаржується у даній справі.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову позивачка вказує, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті і набрання законної сили судовим рішенням може мати наслідком звернення забудовника за отриманням дозволу на будівництво, і тоді відновити порушені її та її дітей права на безпеку, соціальну інфраструктуру, правову визначеність, на екологічні, культурні, соціальні, освітні права буде неможливо.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції питання про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут забезпечення позову.

Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150-158 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі. Наявність такого інституту є однією з гарантій виконання рішення адміністративного суду і спрямована на забезпечення принципу обов`язковості судових рішень.

Так, статтею 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини першої статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово зазначав, що забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили.

Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий захист в адміністративних справах, прийнятими Комітетом Міністрів Ради Європи від 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акту може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами. І якщо, на перший погляд, наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акту. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Подібні за змістом висновки були висловлені Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17 та в подальшому підтримані у постановах від 01.06.2022 у справі № 580/5656/21, від 18.05.2023 у справі № 500/4200/22, від 21.02.2024 у справі № 420/11311/23.

Апеляційний суд встановив, що у заяві про забезпечення позову у запропонований позивачкою спосіб вказано, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких звернулася до суду позивачка.

Оцінюючи доводи заяви про забезпечення позову та апеляційних скарг, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Так, апеляційний суд вважає доводи апелянтів про те, що наказ Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради № 298 від 20.12.2024 суперечить Генеральному плану, такими, що не можуть бути враховані на стадії вирішення питання про забезпечення позову, оскільки оцінка відповідності спірного наказу вимогам містобудівної документації потребує дослідження доказів та правової оцінки усіх доказів в сукупності, що можливе, виключно під час розгляду справи по суті.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що під час вирішення питання про застосування заходів забезпечення позову не може надаватись правова оцінка спірного наказу, оскільки така здійснюється під час розгляду справи по суті.

Отже, на переконання апеляційного суду, посилання апелянтів на ймовірну невідповідність наказу Генеральному плану саме по собі не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Також, на переконання апеляційного суду, під час розгляду заяви про забезпечення позову, суд не наділений повноваженнями вдаватись до дослідження спірного наказу на предмет його відповідності Генеральному плану, оскільки вчинення відповідних дій є прерогативою суду під час судового розгляду справи.

Крім того, саме необхідність порівняння спірного наказу та Генерального плану, свідчить про необхідність детального дослідження як кожного із цих документів, так і їх в сукупності, що доводить те, що без вчинення вищевказаних дій, спеціальних знань та комплексної оцінки доказів, не можливо дійти висновку про протиправність спірного наказу.

Тому, на переконання апеляційного суду протиправність спірного наказу не є очевидною.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апелянтів про очевидність протиправності спріного наказу не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду заяви про забезпечення позову, тому не знаходить правових підстав для забезпечення позову у зв`язку із очевидною протиправністю спірного наказу.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що твердження апелянтів про можливі ризики для культурної спадщини, а також про небезпеку руйнації житлових будинків та пошкодження інженерних мереж ґрунтуються на припущеннях та загальних посиланнях.

Позивачка та третя особа не подали належних і допустимих доказів того, що реалізація оскарженого наказу вже розпочата або що існує безпосередня загроза настання невідворотних негативних наслідків.

Так, апеляційний суд встановив, що оглянуті в судовому засіданні фотографії будинків та акти обстеження не підтверджують вищевказаних обставин, оскільки жодними висновками спеціалістів чи експертів не підтверджено той факт, що зафіксовані у цих доказах обставини настали внаслідок прийняття спірного наказу.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що сам по собі наказ не породжує автоматичного початку будівельних робіт, а лише створює правові передумови для цього, за умови дотримання інших законодавчо встановлених процедур.

Тому, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційних скарг про незворотність шкоди, заподіяної прийняттям спірного наказу є необґрунтованими.

Щодо посилання апелянтів на ризики знищення культурної спадщини у межах історичного ареалу м. Львова та буферної зони об`єкта світової спадщини ЮНЕСКО, то апеляційний суд зазначає, що вказані твердження апелянтів, ґрунтуються на припущеннях, не підтверджені висновками спеціалістів чи експертів, а тому не доводять наявності безпосередньої небезпеки завдання шкоди до моменту ухвалення судового рішення у справі.

Апеляційний суд встановив, що оцінка впливу оскарженого наказу на стан збереження об`єктів культурної спадщини, у тому числі відповідність його вимогам законодавства та міжнародних зобов`язань України, здійснюватиметься судом під час розгляду справи по суті з урахуванням усіх доказів по справі.

Щодо доводів ОСОБА_1 про порушення права на безпечні умови життя та навчання дітей, а також про відсутність укриття і небезпеку в умовах воєнного стану, то апеляційний суд звертає увагу на те, що такі доводи мають загальний характер і не стосуються безпосередньо предмета спору законності оскарженого наказу.

Вказані ОСОБА_1 обставини не підтверджують існування прямого причинно наслідкового зв`язку між дією оскарженого наказу та наявністю чи відсутністю укриття за місцем проживання ОСОБА_1 .

Отже, вказані ОСОБА_1 доводи, апеляційний суд вважає такими, що не підтверджують тих обставин, що виконання рішення суду у цій справі буде неможливим або утрудненим без вжиття заходів забезпечення позову.

Посилання ОСОБА_1 на загрозу техногенних аварій, у зв`язку з можливим перенесенням інженерних мереж також не підтверджене належними доказами (висновком експерта).

Суд першої інстанції правильно вказав, що подібні ризики можуть бути предметом дослідження лише під час розгляду прави по суті, після отримання відповідних доказів. На стадії забезпечення позову наведені доводи ґрунтуються на припущеннях, а тому не свідчать про ймовірну неможливість виконання рішення суду у даній справі.

Таким чином, аргументи апелянтів у своїй сукупності зводяться до передчасної оцінки законності та наслідків дії оскарженого наказу, що є предметом судового рогляду.

Враховуючи наведене, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування заходів забезпечення позову, оскільки апелянтами не доведено наявності реальної та безпосередньої загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду у цій справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційних скарг безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки, апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалуЛьвівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у справі № 380/12296/25 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 03.09.25