Справа № 440/13425/24
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2025-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року

м. Київ

справа №440/13425/24

адміністративне провадження № К/990/2347/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів - Білак М.В., Желєзного І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року (суддя: Клочко К.І.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року (судді: Присяжнюк О.В., Любчич Л.В., Спаскіна О.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Полтави про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи і рішень судів попередніх інстанцій

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Київського районного суду м. Полтави (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати відсутність державної реєстрації Київського районного суду м. Полтави 05 червня 1981 року та визнати запис про державну реєстрацію від 05 червня 1981 року 16 листопада 2009 року, номер запису: 0008793 фіктивним;

- визнати всі реєстрові дії вчинені всіма державними реєстраторами, записи про які відображені у хронології реєстрових дій у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Київського районного суду м. Полтави незаконними та недійсними та скасувати їх;

- визнати відсутність правоздатності Київського районного суду м. Полтави як юридичної особи внаслідок ненабуття ним статусу юридичної особи;

- визнати, що утворення, існування та діяльність Київського районного суду м. Полтави з 19 листопада 1992 року відбулися поза порядком встановленим законом;

- визнати порушення права на розгляд справ (зокрема: кримінальній справі № 11-1061 2004 року за засудженням ОСОБА_1 , цивільних справ №№ 552/1248/23, 552/6465/22, 552/2662/24; 552/2591/23; 552/6129/21; 552/4947/21; 552/2699/20; 552/1216/20) судом, встановленим/утвореним відповідно до закону;

- визнати нанесення моральної шкоди порушенням права на суд встановлений/утворений відповідно до закону;

- стягнути з бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 100 000 000,00 грн як відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що виявив порушення порядку внесення реєстраційних даних щодо юридичної особи Київського районного суду м. Полтави в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДР).

Зокрема, у ЄДР міститься інформація про розпорядчий акт, на підставі якого створено Київський районний суд м. Полтави - Указ Президента України № 641/2001 «Про мережу та кількісний склад суддів місцевих судів». Однак ця інформація не відповідає дійсності. Указ прийнято 20 серпня 2001 року, тоді як Київський районний суд м. Полтави існував задовго до цього.

Це підтверджується вироком у кримінальній справі № 11-1061 2004 року за його засудженням, у зв`язку з чим справа потрапила до Київського районного суду м. Полтави у вересні 1999 року, також записом в ЄДР № 0008793, згідно з яким датою державної реєстрації Київського районного суду м. Полтави зазначено 05 червня 1981 року, та відомостями, отриманими в порядку інформаційної взаємодії між ЄДР та інформаційними системами державних органів, відповідно до яких Київський районний суд м. Полтави зареєстрований Головним управлінням регіональної статистики 09 серпня 1994 року.

Позивач наголосив, що створення юридичної особи завжди передує її державній реєстрації Державна реєстрація є офіційним підтвердженням державою факту створення або припинення юридичної особи (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»), а юридична особа вважається створеною з дати державної реєстрації (частина четверта статті 87 Цивільного кодексу України).

Отже, запис у ЄДР щодо розпорядчого акту, на підставі якого створено Київський районний суд м. Полтави, є фіктивним.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року позовну заяву залишено без руху. Позивачу запропоновано протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду:

- позовної заяви, оформленої відповідно до вимог статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, конкретизувавши з якими діями/бездіяльністю позивач не погоджується та просить їх визнати протиправними, та виклавши обставини, що обґрунтовують зміст позовних вимог у зв`язку з вказаною конкретизацією щодо відповідача;

- заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

Позивачу роз`яснено, що разі не усунення недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, позовну заяву буде повернуто позивачеві.

Залишаючи позов без руху позов, суд першої інстанції зазначив, що позивач, серед іншого, просить скасувати всі реєстрові дії, вчинені всіма державними реєстраторами, записи про які відображені у хронології реєстрових дій у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Київського районного суду м. Полтави, проте він не конкретизує зміст цих дій. Зміст вказаних позовних вимог унеможливлює встановлення, з якою саме дією чи бездіяльністю Київського районного суду м. Полтави не погоджується позивач. Отож зміст позовних вимог не дозволяє суду чітко і однозначно окреслити предмет спору і характер спірних правовідносин.

Також суд першої інстанції вказав, що позивач звернувся до суду, зокрема, з позовними вимогами про визнання запису про державну реєстрацію від 05 червня 1981 року та 16 листопада 2009 року, номер запису 0008793 фіктивними, а також про визнання, що утворення, існування та діяльність суду з 19 листопада 1992 року відбулися поза порядком встановленим законом, тобто підстави, які зумовили звернення позивача до суду з цим позовом виникли з 05 червня 1981 року, 16 листопада 2009 року, 19 листопада 1992 року. Проте звернувся до суду з цим позовом лише 09 листопада 2024 року, тобто через 43, 14, 31 років відповідно з моменту виникнення обставин, які зумовили звернення позивача до суду з цим позовом. При цьому заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду позивач не надав.

На виконання вимог цієї ухвали від позивача надійшла заява на усунення недоліків та уточнення позовних вимог, на обґрунтування якої позивач зазначив, що своїм позовом він висловлює претензію до Держави Україна, оскільки вона не забезпечила йому здійснення правосуддя у зазначених судових справах Київським районним судом м. Полтави як судом, встановленим законом. При цьому наголосив, що претензія стосується не безпосередньо судових рішень (які оскаржувалися ним у передбаченому процесуальному порядку), а саме інституції, яка повинна бути утвореною та зареєстрованою відповідно до закону. Отже позовні вимоги про визнання реєстраційних дій незаконними є не метою цього позову, а лише засобом, за допомогою якого він намагається довести відсутність у Київського районного суду м. Полтави правоздатності здійснювати правосуддя у зазначених судових справах і у тих справах, у яких він планує звертатися до цього суду. Натомість всі реєстраційні дії проводилися у різні роки, за заявами різних осіб, уповноважених на їх подання, і йому невідомо, хто саме подавав такі заяви, самостійно встановити цих осіб він також не може.

Щодо строку звернення до суду, позивач заявив клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду на тій підставі, що строк ним не пропущено. Позивач вказав, що згідно з частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено шестимісячний строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто відлік строку розпочинається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення права, а таку інформацію, на думку позивача, можна отримати лише з зовнішніх джерел інформації, зокрема, з рішення суду, індивідуального або повідомлення органу уповноваженого визнавати порушення прав особи (слідчого органу, прокуратури). На теперішній час, як зазначив позивач, відсутні будь-які такі джерела інформації, з яких він міг би дізнатися про порушення своїх прав. Обставини, на які він посилається як на докази, є лише його припущеннями, що мають бути підтверджені під час розгляду справи. Це, за його твердженнями, «внутрішнє світорозуміння», засноване на його переконанні, що права все ж порушені. Отже, на переконання позивача, він досі не дізнався про порушення своїх прав у розумінні статті 122 КАС України, і тому перебіг шестимісячного строку ще не розпочався. Натомість він лише вважає, що його права порушені, що, відповідно до частини першої статті 5 КАС України, є достатньою підставою для звернення до суду. Крім того, позивач звернув увагу, що він скористався досудовим порядком оскарження реєстраційних дій до Міністерства юстиції України. Рішення Міністерства юстиції України у формі наказу про відмову у розгляді скарги датоване 27 вересня 2024 року. Таким чином, подавши позов до суду 09 листопада 2024 року, позивач вважає, що дотримався встановленого законом строку.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Полтави про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернуто особі, яка її подала.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції зазначив, що у заяві на усунення недоліків позивач знову не конкретизував, з якою саме дією чи бездіяльністю Київського районного суду м. Полтави він не погоджується .Відтак, недоліки позовної заяви в цій частині він не усунув.

Також суд першої інстанції зазначив, що позивач не навів достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення до суду протягом встановленого законом строку. Наведені ним обставини мають суто суб`єктивний характер та не можуть слугувати підставою для поновлення строку звернення до суду. Подання ж позивачем скарги до Міністерства юстиції України від 27 вересня 2024 року з вимогою анулювати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань реєстраційну дію від 16 листопада 2009 року № 0008793 «Державна реєстрація включення відомостей про юридичну особу», проведену державним реєстратором виконавчого комітету Полтавської міської ради Лихитченко М.С. щодо Київського районного суду, м. Полтави (ідентифікаційний код юридичної особи 02886219), та залишення цієї скарги без розгляду по суті, не змінюють моменту початку перебігу строку звернення до суду з цим позовом. Отже, поважних підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом позивач не навів.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції повною мірою погодився з висновком суду першої інстанції щодо порушення позивачем встановленого строку звернення до суду, наголосивши, що правовідносини у вказаній справі виникли 05 червня 1981 року, 19 листопада 1992 року, 16 листопада 2009 року, а з цим позовом позивач звернувся до суду 09 листопад 2024 року. За відсутності належних доказів поважності причин пропуску такого строку суд апеляційної інстанції підтримав висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник вказує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 5 та 122 КАС України. КАС України оперує двома поняттями: «особа вважає» та «особа дізналася». Стаття 5 КАС України використовує формулювання «особа вважає», коли надає право звернутися до суду. Тобто достатньо лише внутрішнього переконання особи у порушенні її прав, аби подати позов. Саме тому ця стаття перелічує способи судового захисту, що передбачають визнання дій чи рішень протиправними. Натомість частина друга статті 122 КАС України передбачає, що відлік шестимісячного строку звернення до суду починається з моменту, коли «особа дізналася» про порушення свого права. І це вже інша правова категорія, що означає отримання відомостей із зовнішнього джерела (наприклад, з рішення суду, постанови слідчого про надання статусу потерпілого, дій прокурора тощо). На переконання скаржника, у його випадку подія, з якою пов`язується початок перебігу процесуального строку («особа дізналася»), ще не настала, а отже відлік шестимісячного строку звернення до суду не розпочався.

Також скаржник вважає помилковою позицію судів, які фактично прив`язали початок перебігу строку до окремих подій (05 червня 1981 року, 19 листопада 1992 року, 16 листопада 2009 року). Він підкреслює, що у 1981 та 1992 роках не мав жодних правовідносин із відповідачем, адже вперше вступив із ним у процесуальні взаємини лише у вересні 1999 року під час розгляду кримінальної справи, який тривав до липня 2004 року. Надалі він неодноразово взаємодіяв із відповідачем у межах цивільних справ, а останній раз це сталося 23 липня 2024 року у вигляді рішення суду, яке набуло чинності 26 вересня 2024 року. У вересні 2024 року, скаржник і подав свій позов.

Крім того, скаржник наголошує, що суд першої інстанції знехтував частиною четвертою статті 122 КАС України вказуючи, що використання досудового порядку вирішення спору «не змінює моменту, з яким законодавство пов`язує початок перебігу строку звернення до суду з цим позовом». Однак ця норма прямо передбачає інший порядок обчислення строку: він починається від дня вручення особі рішення за результатами розгляду її скарги на дії чи рішення суб`єкта владних повноважень у досудовому порядку. Суд апеляційної інстанції, своєю чергою, залишив цю обставину поза увагою.

Позиція інших учасників справи

Відповідач правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався, що відповідно до приписів частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року (судді: Загороднюк А.Г, Білак М.В., Желєзний І.В.) звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року у цій справі; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Полтави про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 03 вересня 2025 року справу призначено до розгляду.

Позиція Верховного Суду

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, Суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Позовними вимогами, які заявлені в цій справі є визнання відсутності державної реєстрації Київського районного суду м. Полтави 05 червня 1981 року та фіктивності запису про державну реєстрацію від 05 червня 1981 року, внесеного 16 листопада 2009 року (№ 0008793), незаконності та недійсності усіх реєстрових дій державних реєстраторів щодо цього суду, відсутності його правоздатності як юридичної особи, незаконності його утворення, існування та діяльності з 19 листопада 1992 року, порушення права скаржника на розгляд кримінальних та цивільних справ судом, встановленим / утвореним відповідно до закону, завдання йому моральної шкоди та стягнення з Державного бюджету України 100 000 000,00 грн як її відшкодування моральної шкоди.

Принагідно звернути увагу на те, що строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Дотримання строків звернення до суду з адміністративним позовом є однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі. Провадження в адміністративних судах, як спосіб захисту цих прав, базується на процесуальних принципах та забезпечується чітко регламентованими строками. Дотримання цих строків впливає на права та обов`язки учасників адміністративних правовідносин, спонукаючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов`язків.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Визначення законодавцем строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

За висновками судів попередніх інстанцій, позивач, звертаючись до суду пропустив встановлений строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання відсутності державної реєстрації Київського районного суду м. Полтави 05 червня 1981 року та фіктивності запису про державну реєстрацію від 05 червня 1981 року, внесеного 16 листопада 2009 року (№ 0008793), а також про визнання незаконності утворення, існування та діяльності суду з 19 листопада 1992 року, оскільки з цими вимогами до суду він звернувся 09 листопада 2024 року, тобто через 43, 14, 31 років відповідно, з моменту виникнення обставин, які зумовили звернення позивача до суду з цим позовом.

Водночас позивач наполягає, що строк звернення до суду з цим позовом ним не пропущено, оскільки перебіг шестимісячного строку звернення до суду із вказаними вимогами не розпочався. Він вказує, що досі не дізнався і не мав об`єктивної можливості дізнатися про порушення своїх прав у розумінні частини другої статті 122 КАС України, позаяк відсутні джерела інформації, з яких можна було б це встановити. Натомість він лише вважає, що його права порушені, що, відповідно до частини першої статті 5 КАС України, на його переконання, є достатньою підставою для звернення до суду.

Вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, Верховний Суд зазначає таке.

За сталою судовою практикою строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Водночас термін «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Таким чином реалізація права на звернення до суду з позовними вимогами про визнання відсутності державної реєстрації Київського районного суду м. Полтави 05 червня 1981 року та фіктивності запису про державну реєстрацію від 05 червня 1981 року, внесеного 16 листопада 2009 року (№ 0008793), а також про визнання незаконності утворення, існування та діяльності суду з 19 листопада 1992 року, повинна бути пов`язана передусім з обізнаністю особи, що суд утворений не на підставі закону. Саме від цієї дати обізнаності необхідно відраховувати початок перебігу строку на судове оскарження.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що ще з вересня 1999 року позивач неодноразово взаємодіяв із зазначеним судом у межах цивільних і кримінальних справ. Зокрема, у вересні 1999 року кримінальна справа № 11-1061 його за участю позивача надійшла до цього суду, а вироком 2004 року позивача було засуджено.

Отже починаючи з вересня 1999 року позивач був обізнаний про існування відповідного суду, його юрисдикцію та повноваження, оскільки він безпосередньо був учасником судового процесу.

Факт розгляду справ позивача зазначеним судом і ухвалення щодо нього судових рішень свідчить про наявність або принаймні про можливість усвідомлення позивачем імовірного порушення його прав у зв`язку з розглядом його справ як судом не встановленим законом.

З моменту вступу у процесуальні правовідносини з цим судом позивач мав усі підстави довідатися про законність процедури його утворення та діяльності та переконатися, чи є орган, який здійснює щодо нього судочинство і ухвалює рішення, судом, встановленим законом.

Відтак початок перебігу шестимісячного строку для звернення до суду з позовними вимогами про визнання відсутності державної реєстрації Київського районного суду м. Полтави 05 червня 1981 року, а також про визнання незаконності утворення, існування та діяльності суду з 19 листопада 1992 року, необхідно пов`язувати щонайменше з вереснем 1999 року, коли позивач вперше став учасником судового провадження у цьому суді.

Щодо початку перебігу шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про визнання фіктивності запису про державну реєстрацію від 05 червня 1981 року, внесеного 16 листопада 2009 року (№ 0008793), то слід зазначити, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, позивач упродовж 2008-2024 років неодноразово вступав у процесуальні взаємини з відповідним судом, звертаючись до суду із позовними заявами та іншими процесуальними документами.

Такі факти свідчать про те, що позивач активно звертався до цього суду за судовим захистом і не міг залишатися необізнаним щодо його правового статусу та у тому числі щодо відомостей, які стосувалися його державної реєстрації.

Відтак початок перебігу шестимісячного строку для звернення до суду з позовними вимогами про визнання фіктивності запису про державну реєстрацію від 05 червня 1981 року, внесеного 16 листопада 2009 року (№ 0008793), слід пов`язувати з датою його внесення до ЄДР, коли така інформація набула публічного характеру та стала загальнодоступною.

До адміністративного суду з відповідним позовом позивач звернувся 09 листопада 2024 року.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивач пропустив встановлений частиною другою статті 122 КАС України строк звернення до суду з позовними вимогами визнання відсутності державної реєстрації Київського районного суду м. Полтави 05 червня 1981 року та фіктивності запису про державну реєстрацію від 05 червня 1981 року, внесеного 16 листопада 2009 року (№ 0008793), а також про визнання незаконності утворення, існування та діяльності суду з 19 листопада 1992 року.

Об`єктивних, у розумінні положень процесуального закону, обставин, які б перешкоджали позивачу довідатися про законність процедури утворення Київського районного суду м. Полтави та вчасно звернутися до суду з вказаними позовними вимогами, позивач не навів.

Відтак маючи об`єктивну можливість з`ясувати обставини щодо того, чи є суд, який здійснює судочинство щодо до нього, судом, утвореним відповідно до закону, позивач не проявив належної розумної зацікавленості упродовж майже двох десятиріч, з 1999 року до 2024 року, і фактично залишався бездіяльним.

Суд наголошує, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Відповідно до засад адміністративного судочинства, особа, яка має право на захист своїх прав, повинна проявляти належну пильність та розумну зацікавленість у контролі за дотриманням законності у правовідносинах, що безпосередньо стосуються її прав, свобод та законних інтересів. Відсутність такої зацікавленості, пасивне ставлення до своїх прав або зволікання із вчиненням дій до моменту, коли на думку особи виникає підстава звернення до суду, не може розглядатися як поважна причина пропуску строку звернення до суду.

Посилання позивача на звернення зі скаргою до Міністерства юстиції України від 27 вересня 2024 року з вимогою анулювати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань реєстраційну дію від 16 листопада 2009 року № 0008793 «Державна реєстрація включення відомостей про юридичну особу», проведену державним реєстратором виконавчого комітету Полтавської міської ради Лихитченко М.С. щодо Київського районного суду, м. Полтави (ідентифікаційний код юридичної особи 02886219), та залишення цієї скарги без розгляду по суті, не впливає на визначення початку перебігу строку звернення до адміністративного суду з цим позовом, а лише вказує на час, коли позивач виявив належну зацікавленість у захисті своїх прав і почав вчиняти активні дії щодо їх реалізації.

Згідно із частиною другою статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Підставою для повернення позовної заяви у цій справі слугувало неусунення недоліків щодо оформлення позовної заяви відповідно до вимог статей 160, 161 КАС України, зокрема ненаведення конкретики щодо дій або бездіяльності, з якими позивач не погоджується та просить їх визнати протиправними, а також ненаведення обставин, що обґрунтовують зміст позовних вимог у зв`язку з такою конкретизацією щодо відповідача, а також ненаведення поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про визнання відсутності державної реєстрації Київського районного суду м. Полтави 05 червня 1981 року, фіктивності запису від 16 листопада 2009 року (№ 0008793), а також незаконності утворення, існування та діяльності суду з 19 листопада 1992 року.

Висновки судів попередніх інстанцій щодо неусунення недоліків позовної заяви в частині надання позивачем позовної заяви, оформленої відповідно до вимог статей 160, 161 КАС України, з чіткою конкретизацією дій або бездіяльності, з якими він не погоджується, та обставин, що обґрунтовують зміст позовних вимог щодо відповідача, позивач у цьому касаційному провадженні не оскаржує. Тому Суд, керуючись межами касаційного перегляду, визначеними статтею 341 КАС України, оцінки цій частині не надає.

З огляду на наведене, враховуючи ненаведення позивачем поважних підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про визнання відсутності державної реєстрації Київського районного суду м. Полтави 05 червня 1981 року та фіктивності запису про державну реєстрацію від 05 червня 1981 року, внесеного 16 листопада 2009 року (№ 0008793), а також про визнання незаконності утворення, існування та діяльності суду з 19 листопада 1992 року, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для повернення позовної заяви позивачеві.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 351 КАС України суд касаційної інстанції суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 351 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Верховний Суд погоджується з висновком судів першої і апеляційної інстанцій про повернення позовної заяви, водночас оскільки судові рішення цих судів містять помилкові мотиви щодо моменту відліку строку звернення до адміністративного суду, вважає за необхідне змінити судові рішення в частині цих мотивів.

Судові витрати

З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року змінити в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді А.Г. Загороднюк М.В. Білак І.В. Желєзний