Справа № 140/5953/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/5953/24 пров. № А/857/27843/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області,

на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року (суддя Денисюк Р.С., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Луцьк, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №140/5953/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньфур» до Головного управління ДПС у Волинській області,

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

У червні 2024 року позивач ТзОВ «Волиньфур» звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ДПС у Волинській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Волинській області від 20.02.2024 №003340703.

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02.10.2024 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС України у Волинській області від 20.02.2024 №003340703. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Волинській області судовий збір 2612,68 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що працівниками ГУ ДПС у Волинській області було проведено позапланову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньфур» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за жовтень 2023 року від`ємного значення з податку на додану вартість, в тому числі заявленого до відшкодування з бюджету (податкова декларація з податку на додану вартість від 20.11.2023 року № (далі - Декларація). Перевіркою дотримання податкового законодавства при декларуванні за жовтень 2023 року у Декларації від`ємного значення з ПДВ, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету встановлено порушення вимог абз. «г» пп. 198.5 ст. 198, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. за №2755-VI (зі змінами та доповненнями), внаслідок чого занижено суму податкового зобов`язання на умовний продаж, чим завищено суму податкового кредиту з податку на додану вартість в Декларації за жовтень 2023 року на суму ПДВ 217723 грн., що в свою чергу призвело: - до завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду в декларації за жовтень 2023 року на суму 217723 грн.. Вказує апелянт, що під час проведення перевірки посадовою особою ГУ ДПС у Волинській області було вручено директору ТОВ «Волиньфур» Охотинському О.Я. наступний запит про надання документів: Запит № 1 про надання документів 03.01.2024 р. надати у термін до 10:00 год 04.01.2024 року до перевірки всі первинні документи та регістри бухгалтерського обліку, які відносяться до предмету перевірки, зокрема, але не виключно: «… документальне підтвердження обліку нафтопродуктів на підприємстві, зокрема, їх придбання, транспортування, зберігання, видача водіям, списання (ТТН, лімітно-забірні картки, заправні відомості, товарну книгу кількісного руху нафтопродуктів (нафти) (Форма №31-НП), акти списання ПММ, тощо)…». Пояснень щодо вказаного питання та документального підтвердження обліку нафтопродуктів на підприємстві (зокрема, їх придбання, транспортування, зберігання, видача водіям, списання на виробничу діяльність) не було надано під час перевірки. Зазначає апелянт, що надані ТОВ «Волиньфур» документи не відповідають вимогам нормативних актів, зазначених в Акті перевірки стосовно правил обліку нафтопродуктів і не можуть бути підтвердженням здійснення господарських операцій або ці документи досліджувались під час перевірки, не надають аргументів для спростування порушень податкового законодавства. ГУ ДПС у Волинській області діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а підстави для задоволення позовних вимог ТОВ «Волиньфур» відсутні.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №140/5953/24 та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову ТОВ «Волиньфур» відмовити повністю.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Відповідачем ГУ ДПС у Волинській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача ТзОВ «Волиньфур» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за жовтень 2023 року від`ємного значення з ПДВ, в тому числі заявленого до відшкодування з бюджету. За результатами перевірки складено Акт перевірки від 16.01.2024 №957/07-03/42986558 (а.с.11-20).

У висновку зазначеного Акту перевірки контролюючий орган вказав на порушення товариством вимог: абз.«г» п.п.198.5 ст.198, п.200.4 ст.200 п.201.1, 201.10 ст.201 ПК України, внаслідок чого завищено суму податкового кредиту з ПДВ у декларації за жовтень 2023 на суму ПДВ 217723 грн, що в свою чергу призвело до завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду за жовтень 2023 року на суму 217723 грн..

На підставі цього Акту перевірки ГУ ДПС у Волинській області 20.02.2024 прийняло податкове повідомлення-рішення №003340703, яким зменшило суму від`ємного значення з ПДВ за жовтень 2023 року на суму 217723 грн. (а.с.29-30).

Товариство, не погодившись із зазначеним ППР, в порядку адміністративного оскарження подало скаргу до ДПС України, яка своїм рішенням від 08.05.2024 №13390/6/99-00-06-01-04-06 залишила оскаржуване податкове повідомлення-рішення без змін, а скаргу без задоволення (а.с. 33, 40).

Вважаючи спірне податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що висновки відповідача про завищення позивачем суми від`ємного значення, в тому числі заявленого до відшкодування з бюджету, внаслідок порушення товариством вимог абз.«г» п.п.198.5 ст.198, п.200.4 ст.200 п.201.1, 201.10 ст.201 ПК України та завищення суму податкового кредиту з ПДВ у декларації за жовтень 2023 на суму 217723 грн., що в свою чергу призвело до завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 217723 грн., за результатами документальної позапланової виїзної перевірки, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах ПК України. Відтак винесення податкового повідомлення-рішення від 20.02.2024 №003340703 про зменшення від`ємного значення на суму 217723 грн є протиправним, а тому позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у спірних правовідносинах правильно врахував наступні законодавчі приписи.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, у тому числі податку на прибуток та податку на додану вартість, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України.

Згідно з пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом. Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Відповідно до п.78.4 ст.78 ПК України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

За правилами пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з рахунку платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг на оплату товарів/послуг, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата списання електронних грошей платника податків як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець постачальника; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Як вбачається із абзацу 5 пункту 198.5 статті 198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених.

Абзацами 6-7, 10 п.198.5 ст.198 ПК України, визначено, що у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Згідно п.201.1 ст.201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ст.201 ПК України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів /послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів /послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження (п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України).

Судом першої інстанції також вірно враховано, що згідно з п.200.4 ст.200 ПК України, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

У розглядуваній справі з урахуванням наведених норм чинного законодавства України та доводів відповідача, судом при розгляді справи підлягали з`ясуванню обставини щодо використання придбаного товариством пального у своїй господарській діяльності.

Так, висновки контролюючого органу ґрунтуються на недотриманні товариством вимог Інструкції №281/171/578/155 в частині обліку і документування операцій із зберігання та використання, проведення інвентаризації дизельного палива та Наказу №43, а саме, що не встановлені норми списання ПММ відповідно до часу роботи та технічних характеристик агрегатів, що використовуються в господарській діяльності, не ведеться облік годин роботи спеціального обладнання, відсутні документи, що підтверджують використання дизельного палива на виробничі потреби.

З даними висновками суд першої інстанції вірно не погодився, враховуючи наступне.

Основним видом господарської діяльності ТзОВ «Волиньфур» є розведення інших тварин (звіроферма).

З метою здійснення господарської діяльності позивач отримав ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 05.03.2020 реєстраційний номер 2000947 за адресою зберігання пального: Волинська обл., Рожищенський р-н, с. Підгірне, вул. Польова, 1, загальна місткість резервуара, що використовується для зберігання пального 3000 л, термін дії ліцензії з 22.03.2020 до 22.03.2025.

Вказане описано у акті перевірки та під сумнів відповідачем не ставиться.

На підставі укладених договорів оренди, операційної оренди позивач для обслуговування звіроферми користується відповідними транспортними засобами (зокрема, тракторами ISEKI, NEW HOLANL, вантажним пікапом Fiat Fullback), генераторами, обладнанням для нагріву води, погружчиками кормів для тварин та їх годування, прибиральними машинами, які працюють на дизельному пальному (а.с. 45-52, 78-79).

Про наявність даних механізмів для обслуговування ферми не заперечується і відповідачем.

З метою обслуговування ферми та необхідністю забезпечення роботи механізмів товариством на протязі вересня 2022 року - жовтня 2023 року придбано у ПП «Укрпалетсистем» ПММ на загальну суму 984380,12 грн, з них ПДВ - 196868,02 грн.. Придбання вказаного пального підтверджується первинними документам, зокрема накладними на відпуск ПММ, ТНТ на відпуск товару, акцизними накладними (а.с. 53-60 зворот).

При цьому відповідачем не заперечується той факт, що податкові накладні на придбання ДП відповідають вимогам чинного законодавства та є зареєстрованими в реєстрі та належним чином відображені товариством в податковому та бухгалтерському обліку.

Щодо списання позивачем пального за вересень 2022 року - жовтень 2023 року за даними рахунку 203 «Паливно-мастильні матеріали» 26596,6 л. вартістю 108861675 грн, в тому числі ПДВ 217723,35 грн, то судом першої інстанції обгрунтовано вказано на наступне.

Придбане пальне за вказаний період ним було використано в господарській діяльності, що підтверджується книгою обліку палива та мастильних матеріалів за період з 01.10.2022, де зазначено об`єм використаного пального (а.с.63-77), відображення операцій по рахунку 203 за період з вересня 2022 року по жовтень 2023 року (т.1 а.с.236).

Зміст акту документальної позапланової перевірки від 16.01.2024 не відображає обставин щодо встановлення контролюючим органом факту фізичного зберігання позивачем придбаного пального (наявність його залишку на дату перевірки) у місцях, на які отримувалися відповідні ліцензії, а також дослідження придбання позивачем пального у 2022 -2023 роках з перевищенням 3000 л..

Також під час проведення перевірки не було встановлено факту продажу, чи зберігання пального позивачем іншим особам. Більш того, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що послуг із зберігання пального чи продажу пального іншим особам за період, що охоплювався перевіркою позивач не надавав та не здійснював.

Відтак, враховуючи наявні в справі документи слід дійти висновку про те, що придбане позивачем пальне в період вересень 2022 року - жовтень 2023 року було використано ним саме при здійсненні своєї господарської діяльності. Зазначені операції були належним чином товариством відображено у податковому та бухгалтерському обліку. Позивач суму ПДВ 217723 грн по операціях за даним контрагентом задекларував до бюджетного відшкодування у жовтні 2023 року, як це визначено правилами ПК України.

Щодо недотримання товариством певних вимог Наказу №43, то судом першої інстанції вірно вказано на наступне.

У позивача ведеться книга обліку палива та мастильних матеріалів за період з 01.10.2022, де зазначено об`єм використаного пального по кожному механізму, яке ним використовується. Крім того, на підприємстві наказами №0310/22 від 03.10.2022 та №0102/23 від 01.02.2023 введені норми витрат ПММ по кожному механізму (транспортному засобу), який ним використовується (а.с.61-62).

При проведенні перевірки контролюючим органом не було встановлено та не зафіксовано актом перевірки перевищення встановлених даними наказами норм витрат палива товариством.

Частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Чинним законодавством не встановлено перелік первинних документів, які оформлюються при здійсненні тих чи інших операцій. А відтак господарська операція може опосередковуватися складенням будь-якого первинного документа, який містить зазначені обов`язкові реквізити та/або відповідає законодавчо установленим вимогам щодо його складення (у разі наявності таких вимог).

З урахуванням викладеного відповідач безпідставно відхилив як підтверджувальний обліковий документ складені позивачем документи, на підставі яких позивачем здійснювався облік та списання палива використаного для господарської діяльності.

Також являється необгрунтованим посилання відповідача на Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43, адже цей галузевий нормативний акт призначений для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.

У той же час витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів конкретного платника, що підлягають врахуванню при визначенні його оподатковуваного доходу, не обов`язково мають дорівнювати цим нормативам. Відтак відповідні витрати мають визнаватися на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового кодексу України (як того вимагає пункт 138.2 статті 138 цього Кодексу).

За таким самим принципом повинні бути підтверджені використання придбаних товарів підприємством у своїй господарській діяльності.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у даній справі відповідач не надав доказів, які б беззаперечно спростовували зафіксовані в первинних документах використання придбаних позивачем ПММ у своїй господарській діяльності; фактично його висновки ґрунтуються на припущеннях, а не на фактах, встановлених допустимими доказами; відповідачем не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про протилежне.

Апеляційний суд зауважує, що ст.198 ПК України чітко визначено правила формування податкового кредиту, податкових зобов`язань, операції з яких вони обраховуються. При цьому однією із таких умов формування податкового кредиту є використання придбаних товарів, в даному випадку ПММ, у своїй господарській діяльності, що і було доведено позивачем належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевказані обставини, суд першої інстанції правильну сформував позицію про те, що висновки відповідача про завищення позивачем суми від`ємного значення, в тому числі заявленого до відшкодування з бюджету, внаслідок порушення товариством вимог абз.«г» п.п.198.5 ст.198, п.200.4 ст.200 п.201.1, 201.10 ст.201 ПК України, внаслідок чого завищено суму податкового кредиту з ПДВ у декларації за жовтень 2023 на суму 217723 грн., що в свою чергу призвело до завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 217723 грн., за результатами документальної позапланової виїзної перевірки, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах ПК України.

Відтак винесення податкового повідомлення-рішення від 20.02.2024 №003340703 про зменшення від`ємного значення на суму 217723 грн є протиправним та не ґрунтується на вимогах закону, а тому позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Європейський суду з прав людини визначив, що «…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».

Таким чином, на думку колегії суддів, слід вважати вірним висновок суду першої інстанції про те, що спірне податкове повідомлення-рішення від 20.02.2024 №003340703 про зменшення від`ємного значення на суму 217723 грн є протиправним.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

У зв`язку із задоволенням позову, суд першої інстанції вірно вирішив питання щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат у сумі 2612,68 грн..

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року в адміністративній справі №140/5953/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньфур» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
З. М. Матковська