Справа № 128/4864/24
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2025-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

05 вересня 2025 року

м. Київ

справа №128/4864/24

адміністративне провадження №Зі/990/146/25

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Жука А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Желєзного І. В., Мартинюк Н. М., Мацедонської В. Е. від участі у розгляді справи № 128/4864/24 за позовом ОСОБА_1 до старшого дільничного офіцера поліції Відділу поліції Печерського управління Національної поліції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач заявник) звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до старшого дільничного офіцера поліції Відділу поліції Печерського управління Національної поліції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2024 року, на підставі пункту 3 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позовну заяву повернуто особі, яка її подала, оскільки така не підписана.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року у цій справі повернуто особі, яка її подала.

Позивач повторно звернувся до суду із апеляційною скаргою.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року у цій справі повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись із ухвалами суду апеляційної інстанції від 12 березня та 07 квітня 2025 року, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 березня та 07 квітня 2025 року у справі № 128/4864/24.

Позивач повторно звернувся до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2024 року у цій справі повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись із ухвалою суду апеляційної інстанції від 13 червня 2025 року, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

У касаційній скарзі заявлений відвід суддям Верховного Суду Желєзного І. В., Мартинюк Н. М., Мацедонської В. Е. від участі у розгляді справи № 128/4864/24 на підставі пункту 4 статті 1 статті 36 КАС України, оскільки на думку ОСОБА_1 , зазначені судді уже приймали рішення у цій справі та вичерпали річний ліміт по відмовах у відкритті касаційного провадження.

Також, з погляду скаржника, ці судді ігнорує пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, у якому написано, що «Україна є демократична, соціальна, правова держава, в якій права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість її діяльності; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 1, частина друга статті 3, частини перша, друга статті 55, пункт 8 частини третьої статті 129 Основного Закону України)».

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 29 липня 2025 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Желєзного І. В., суддів Мартинюк Н. М., Мацедонської В. Е.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року № 1036/0/78-25 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 128/4864/24 у зв`язку з відпусткою суддів Мартинюк Н. М. та Мацедонської В. Е., які входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03 вересня 2025 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Желєзного І. В., суддів Білак М.В., Ж. М. Мельник-Томенко.

За наслідками вирішення питання про обґрунтованість заявленого відводу Верховний Суд на підставі частини четвертої статті 40 КАС України постановив ухвалу від 03 вересня 2025 року, якою визнав необґрунтованою заяву скаржника про відвід суддів Верховного Суду Желєзного І. В., Мартинюк Н. М., Мацедонської В. Е. та передав останню до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає цю справу, в порядку, передбаченому КАС України, для розгляду питання про відвід.

За наслідками автоматизованого розподілу заяву ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, визначеної для розгляду цієї справи, передано на розгляд судді Жуку А.В.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заяви про відвід , Верховний Суд виходить з наступного.

Підстави для відводу суддів встановлені статтями 36 та 37 КАС України.

Положення частин першої, другої статті 36 КАС України передбачають випадки, коли суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу), а саме: 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 40 КАС України питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Враховуючи те, що головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, сторона повинна навести обґрунтовані аргументи, що свідчать про наявність відповідних суб`єктивних та об`єктивних чинників.

Стаття 6 Конвенції вимагає суд у межах своїх повноважень бути неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення ЄСПЛ у справі «Ветштайн проти Швейцарії»).

Згідно з частиною третьою статті 39 КАС України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

У цьому випадку, є цілком очевидним, що для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, існує необхідність довести стороною наявність відповідних суб`єктивних та об`єктивних критеріїв.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, урахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (іі) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом установлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді/суддів позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (рішення ЄСПЛ від 10 грудня 2009 року в справі «Мироненко і Мартенко проти України», заява №4785/02 та рішення ЄСПЛ від 09 січня 2013 року в справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11).

При об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) повинно бути визначено окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. При цьому, вирішальним є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду.

Разом з цим, Верховний Суд зазначає, що суб`єктивний критерій вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і лише після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.

Особа яка подала заяву про відвід суддів, повинна довести на підставі доказів факт упередженості суддів у розгляді справи. Водночас відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Отже, не може бути підставою для відводу суддів заява, яка містить лише припущення про існування відповідних обставин, непідтверджених належними і допустимими доказами.

Таким чином, відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Проаналізувавши аргументи, якими заявник обґрунтовує заявлений відвід суддів Желєзного І. В., Мартинюк Н. М., Мацедонської В. Е. вважаю, що доводи скаржника про сумніви в їх об`єктивність та неупередженість є необґрунтованими, адже в заяві не наведено будь-яких фактів прояву суддями поведінки, яка б свідчила про його небезсторонність чи заінтересованість в результаті розгляду цієї справи.

Доводи заявника зводяться до незгоди з постановленими Верховним Судом від 27 травня 2025 року ухвалами про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 .

Так, окрім переліку обставин, які є безумовними підставами для відводу суддів, у процесуальному законі також зазначені й виняткові випадки, за яких заявлення відводу a priori не може бути підставою для застосування цього процесуального інституту.

Так, у відповідності з положеннями частини четвертої статті 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

У той же час, доводи заявника свідчать про незгоду сторони з прийнятими у справі судовими рішеннями, а саме: відмовою у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , що у відповідності до положень частини четвертої статті 36 КАС України, не може бути визнано обґрунтованою підставою для відводу.

Верховний Суд наголошує, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

При цьому інші підстави передбачені статтями 36, 37 КАС України, які б унеможливлювали участь у розгляді справи зазначених суддів і викликали необхідність його відводу, відсутні.

Ураховуючи необґрунтованість заявленого ОСОБА_1 відводу суддів Желєзного І. В., Мартинюк Н. М., Мацедонської В. Е., вважаю, що підстави для задоволення заявленого відводу відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 36, 39, 40 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Желєзного І. В., Мартинюк Н. М., Мацедонської В. Е. від участі у розгляді справи № 128/4864/24 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

А.В. Жук,

Суддя Верховного Суду