Справа № 460/12499/24
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2025-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 вересня 2025 року м. Рівне №460/12499/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач-1), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області (далі - відповідач-2), про:

визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо не забезпечення відповідача-2 в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати позивачу суддівської винагороди за липень, серпень і вересень 2024 року, виходячи із встановленого на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн;

зобов`язання відповідача-1 забезпечити відповідача-2 бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати позивачу суддівської винагороди за липень, серпень і вересень 2024 року, нарахованої виходячи із встановленого на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн;

визнання протиправними дій відповідача-2 щодо нарахування позивачу суддівської винагороди за липень, серпень і вересень 2024 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн;

зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за липень, серпень і вересень 2024 року, обчисливши її розмір виходячи із встановленого на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн, з врахуванням виплачених сум та з проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;

визнання протиправними дій відповідача-2 щодо нарахування позивачу вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн;

зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу судді у зв`язку з відставкою, обчисливши її розмір виходячи із встановленого на 01.01.2024 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн, з урахуванням раніше виплаченої суми;

визнання протиправними дій відповідача-2 щодо видачі позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці від 25.09.2024 № 152, обчисленої з розрахунку встановленого статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн;

зобов`язання відповідача-2 підготувати та видати позивачу довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в якій нарахувати суддівську винагороду, виходячи з базового розміру посадового окладу судді, який працює на відповідній посаді, яку він займав до звільнення у відставку, виходячи з розміру прожиткового мінімуму на одну особу із розрахунку на місяць для працездатних осіб, який визначений статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 01.01.2024 у розмірі 3028,00 грн.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.

За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що він обіймав посаду судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області. Рішенням Вищої ради правосуддя від 24.09.2024 № 2776/0/15-24 позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. Позивач вказує, що за період за липень, серпень і вересень 2024 року відповідач-2 здійснив нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди, а також вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою, із застосуванням величини під назвою "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді" в розмірі 2102,00 грн. Аналогічним чином відповідач-2 обчислив винагороду позивача у довідці про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці від 25.09.2024 № 152. Однак, відповідно до приписів спеціального законодавства, відповідач-2 повинен був нарахувати суддівську винагороду, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01.01.2024, а саме в розмірі 3028,00 грн. У свою чергу, відповідач-1, як головний розпорядник бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення суддів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), не забезпечив відповідача-2 бюджетними асигнуваннями, достатніми для виплати суддівської винагороди позивачу з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 3028,00 грн. Позивач вважає такі дії відповідачів протиправними, оскільки вони порушують його право, як судді, на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному спеціальним законом - Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Вказаний Закон містить норму про те, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Аналогічну за змістом норму містить стаття 130 Конституції України, яка є абсолютно чіткою, недвозначною, має найвищу юридичну силу, є нормою прямої дії та якій повинні відповідати всі без виключення Закони України. За наведених обставин, позивач просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

08.11.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що під час формування бюджетного запиту головні розпорядники бюджетних коштів здійснюють обрахунки своїх потреб з суми, яку доведено Міністерством фінансів України до відома. У цій сумі вже закладено розмір прожиткового мінімуму на відповідний рік. При цьому, відповідач-1 вказує, що саме Урядом України сформовано розрахункову величину прожиткового мінімуму для суддів. Таким чином, ні відповідач-1, ні відповідач-2 не приймали жодних управлінських рішень щодо застосування встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. Крім того, з системного аналізу норм бюджетного законодавства слідує, що розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань. З огляду на викладене, просить суд в задоволенні позову відмовити повністю.

11.11.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-2 заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" установлено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка станом на 01.01.2024 складає 2102,00 грн. Таким чином, з прийняттям Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина. Положення статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", яким установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з 01.01.2024 у розмірі 2102,00 грн, є чинними, не конституційними не визнавалися, не скасовувалися. Тому, відповідач-2 при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди за спірний період діяв правомірно. З огляду на вказане, підстави для перерахунку позивачу вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою та видачі оновленої довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці також відсутні. Таким чином, відповідач-2 стверджує, що у спірних правовідносинах діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Інших заяв та клопотань, які мають значення для вирішення спору до суду не надходило.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою суду від 22.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

Постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів" від 22.05.2008 № 296-VI ОСОБА_1 обрано на посаду судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 24.09.2024 № 2776/0/15-24 позивача звільнено з посади судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24.09.2024 № 3-К ОСОБА_1 відраховано зі штату Дубенського міськрайонного суду Рівненської області з 24.09.2024 у зв`язку з поданням заяви про відставку.

25.09.2024 відповідачем-2 видано позивачу довідку № 152, згідно з якою станом на 24.09.2024 його суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складає 107202,00 грн.

Відповідно до довідки про доходи від 08.11.2024 № 156, виданої відповідачем-2, за січень 2024 року позивачу нараховано суддівську винагороду в сумі 107202,01 грн, за лютий 2024 року - 107202,0 грн, за березень 2024 року - 107202,00 грн, за квітень 2024 року - 130506,78 грн, за червень 2024 року - 0,00 грн, за липень 2024 року - 55931,48 грн, за серпень 2024 року - 107332,20 грн, за вересень 2024 року - 514463,28 грн, а всього - 1435269,28 грн.

Також, за змістом заяв по суті сторонами не заперечуються обставини щодо виплати позивачу вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою.

Позивач, не погоджуючись бездіяльністю відповідачів щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою та видачею довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 3028,00 грн, а також вважаючи таку бездіяльність протиправною, звернувся до суду з цим позовом.

ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі статтею 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

30.09.2016 остаточно набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII). Згідно з Преамбулою, цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до частини першої статті 135 № 1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами частини другої статті 130 Конституції України.

Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Відповідно до частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з частиною дев`ятою статті 135 Закону № 1402-VIII, обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Отже, з огляду на приписи частини другої статті 130 Конституції України та частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом № 1402-VIII.

Відповідно до частин першої, другої статті 1, частини третьої статті 4 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 № 966-XIV, прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення:

дітей віком до 6 років;

дітей віком від 6 до 18 років;

працездатних осіб;

осіб, які втратили працездатність.

До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Так, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" від 09.11.2023 № 3460-IX (далі - Закон № 3460-IX), установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб - 3028 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.

Отже, за змістом абзацу четвертого статті 7 Закону № 3460-IX з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб було встановлено у розмірі 3028,00 грн.

Водночас, згідно з абзацом п`ятим вказаної статті Закону № 3460-IX, прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, встановлено у розмірі 2102 гривні.

Таким чином, окремими приписами Закону № 3460-IX з 01.01.2024 встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн саме для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 03.12.1998 № 17-рп/98, Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні, діяльність якого передусім спрямована на забезпечення народного представництва, прийняття законів та здійснення інших повноважень відповідно до Конституції України.

Згідно із статтею 147 Основного Закону, питання про відповідність Конституції України, законів України віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 Конституції України, до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України; правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

За змістом частини першої статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Аналогічні положення закріплені й у статті 1 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13.07.2017 № 2136-VIII (далі - Закон № 2136-VIII), згідно з якою Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України.

До повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим (пункт 1 частини першої статті 7 Закону № 2136-VIII).

До повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, перевірка на предмет відповідності Конституції України всіх без винятку правових актів Верховної Ради України і Президента України як за їх юридичним змістом, так і за дотриманням конституційної процедури їх розгляду, ухвалення та набрання ними чинності. Разом з тим такі повноваження Конституційного Суду України обмежуються виключно вирішенням питань щодо відповідності цих актів Конституції України, а не щодо їх законності.

З огляду на вказане суд презюмує, що питання про відповідність Конституції України положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", у тому числі, щодо встановлення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, на рівні 2102 гривні віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України.

Подібний правовий висновок наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2024 у справі №990/189/24, який, на думку суду, необхідно врахувати під час надання оцінки спірним правовідносинам.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 17.10.2002 № 17-рп/2002 (справа щодо повноважності Верховної Ради України) парламент за своєю природою є представницьким органом державної влади, що здійснює законодавчу владу, а тому жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони; повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях парламенту під час її сесій.

З метою роз`яснення понять "рішення" та "акт", які вживаються у статті 91 Конституції України, Конституційним Судом України 14.10.2003 прийнято рішення № 16-рп/2003, в якому зазначено, що прийняття рішень Верховною Радою України здійснюється виключно на її пленарних засіданнях і являє собою процес формування та вираження волі парламенту України; рішення Верховної Ради України є результатом її волевиявлення і ухвалюються на колегіальній основі; волевиявлення Верховної Ради України з питань, віднесених до її відання, реалізується шляхом голосування народних депутатів України; під терміном "акти", який вживається у статті 91 Конституції України, треба розуміти рішення Верховної Ради України з питань, віднесених до її компетенції, тобто документи, що приймаються визначеною Конституцією України кількістю голосів народних депутатів України у формі законів, постанов тощо.

Крім того, до виключної компетенції Верховної Ради України належить: прийняття законів про визнання такими, що втратили чинність інших законів; внесення змін до чинних законів; прийняття законів про визначення порядку та строків набрання чинності законів.

Отже, застосування у досліджуваних правовідносинах показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб віднесено саме до виключної компетенції Верховної Ради України.

Варто також зауважити, що згідно із статтею 95 Конституції України, бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства; виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України. (див. постанову Верховного Суду від 24.07.2023 у справі № 420/6671/18).

Тож, враховуючи, що стаття 95 Конституції України містить імперативну норму щодо видатків і встановлює, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір та цільове спрямування цих видатків, апеляційний адміністративний суд уважає за необхідне зазначити, що здійснення перерахунку суддівської винагороди з урахуванням іншого показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який на законодавчому рівні на певний бюджетний рік не застосовується до суддівської винагороди, призведе до порушення положень статті 75 Конституції України.

Крім того, слід врахувати низьку економічну спроможність держави здійснювати соціальні виплати в умовах повномасштабної збройної агресії російської федерації та введення в Україні воєнного стану, адже в першу чергу видатки Державного бюджету України повинні бути спрямовані на забезпечення обороноздатності України та захисту її суверенітету.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2018 у справі № 5-р/2018 зазначено, що держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства.

З даного приводу Конституційний Суд України чітко зазначив, що в умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії російської федерації проти України (див. абзац 2 підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 12.10.2022 № 7 р(ІІ)2022).

Іншими словами, в умовах воєнного стану та у зв`язку з досягненням інших суспільних цілей розсуд держави є істотно ширшим.

У рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 зазначено, що обмеження суддівської винагороди є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану.

За наведених обставин суд приходить до висновку про те, що застосування під час розрахунку суддівської винагороди такої розрахункової величини як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні, не є скасуванням чи звуженням змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод позивача.

Аналогічний підхід щодо еквівалентності спеціального права судді висвітлено у рішення ЄСПЛ у справі "Хонякіна проти Грузії" (Khoniakina v. Georgia) від 19.06.2012, заява № 17767/08 (пунктах 77,78 ), рішення ЄСПЛ у справі Savickas and others v/ Lithuania, Application no. 66365/09, від 15.10.2013 (п.94).

Більше того, питання щодо наявності підстав для застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня календарного року, було предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду у справі № 240/9028/24 (постанова від 24.04.2025).

Здійснюючи розгляд такої справи, Велика Палата Верховного Суду вказала, що окремими приписами законів України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", "Про Державний бюджет України на 2024 рік" з 01.01.2023 та з 01.01.2024 відповідно встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні саме для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді.

За наслідком розгляду справи № 240/9028/24 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зазначивши про те, що починаючи з 2021 року в законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Вищезазначене спростовує доводи позивача про те, що останній має право на перерахунок суддівської винагороди за липень, серпень і вересень 2024 року, а також вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого станом 01.01.2024 становить 3028,00 грн.

За наведених обставин, підстави для видачі позивачу оновленої довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в якій розмір винагороди обраховано із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 у розмірі 3028,00 грн також відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Частинами першою, другою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своєї бездіяльності та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що встановлені у справі обставини та умови їх нормативно-правового регулювання спростовують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а тому в задоволенні позовної заяви належить відмовити.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат між сторонами у відповідності до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 04.09.2025.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Державна судова адміністрація України (вул. Липська, буд. 18/5, м. Київ, 00020; код ЄДРПОУ/РНОКПП 26255795);

відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області (вул. Симона Петлюри, буд. 10, м. Рівне, Рівненська обл., 33028; код ЄДРПОУ/РНОКПП 26259988).

Суддя Ольга ПОЛІЩУК