Справа № 120/7076/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 р. Справа № 120/7076/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

22.05.2025 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Томашука М.С., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 21.04.2025 позивач звернувся до відповідача з заявою про надання відстрочки на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

24.04.2025 позивач отримав письмове повідомлення від відповідача за № 20/528 від 24.04.2025, в якому зазначено про відмову у наданні відстрочки з посиланням на те, що до заяви не додано трьох і більше свідоцтв про народження із зазначенням батьківства військовозобов`язаного.

Позивач з вказаним рішенням не погоджується, вважає його протиправним, а тому за захистом своїх прав та інтересів вирішив звернутися до суду.

Ухвалою суду від 27.05.2025 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27.06.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідач зазначає, що поданий позивачем пакет документів не підтверджує наявності у нього підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", оскільки ОСОБА_2 ? не є біологічним або юридично визнаним сином позивача, а жодного рішення суду про встановлення батьківства щодо цієї дитини або її усиновлення позивач не надав.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази суд встановив, що позивач ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.01.2020). При цьому, як зазначає позивач, на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей.

Так, згідно із свідоцтвами про народження:

- ОСОБА_5 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (серія НОМЕР_2 від 22.12.2020);

- ОСОБА_7 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (серія НОМЕР_3 від 08.02.2023);

- ОСОБА_2 є сином ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (серія НОМЕР_4 від 16.10.2012);

Тобто позивач є рідним батьком лише щодо малолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Також судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2016 у справі № 127/24220/16-ц розірвано шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Місце проживання дитини ОСОБА_12 визначено разом із матір`ю ОСОБА_14 .

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 27.11.2023 у справі № 127/35169/23 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_12 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 14.11.2023.

Відповідно до довідки № 62/04 від 25.03.2025 ОСОБА_3 сплачує аліменти за виконавчим провадженням № 73831718 з виконання виконавчого листа від 04.01.2024 у справі № 127/35169/23. Станом на 25.03.2025 заборгованість по аліментах відсутня.

Згідно з довідкою від 05.03.2025 № 41/11-16/04, виданою Сосонським старостинським округом Стрижавської сільської ради Вінницької області, ОСОБА_3 разом із дружиною ОСОБА_4 , сином ОСОБА_15 та пасинком ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Нотаріально завіреною заявою № 305 від 05.03.2025 ОСОБА_16 підтвержує факт утримання неповнолітнього ОСОБА_2 її чоловіком ОСОБА_3 .

Довідкою № 166/04 від 15.05.2024, виданою Вінницьким ВДВС, підтверджено, що виконавчі провадження щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_6 , у відділі не перебувають на примусовому виконанні.

Довідкою № 29983/22.22-36 від 24.07.2024, виданою Калинівським ВДВС у Хмільницькому районі, підтверджено, що виконавчі провадження щодо примусового стягнення аліментів з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 на утримання дитини ОСОБА_2 , у відділі на примусовому виконанні не перебувають.

21.04.2025 позивач звернувся до відповідача з заявою про надання відстрочки на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

24.04.2025 позивач отримав письмове повідомлення від відповідача за № 20/528 від 24.04.2025, в якому зазначено про відмову у наданні відстрочки з посиланням на те, що до заяви не додано трьох і більше свідоцтв про народження із зазначенням батьківства військовозобов`язаного.

Зазначене рішення відповідача є предметом оскарження за цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із приписами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі ? Закон № 2232-ХІІ).

Частинами першою, другою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі ? Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, що неодноразово продовжувався.

Строк дії воєнного часу неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України і діє, зокрема, на момент розгляду цієї справи.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21.10.1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі Закон № 3543-XII).

Водночас підстави звільнення від призову на військову службу під час мобілізації передбачені статтею 23 Законом № 3543-XII.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

За змістом положень ч.ч. 7, 8 ст. 23 Закону № 3543-XII перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.

Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року № 154 (далі ? Положення № 154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно з абз. 9 п. 11 Положення № 154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Алгоритм отримання військовозобов`язаними особами відстрочки регламентовано Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі Порядок № 560 у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. п. 56, 57 вказаного Порядку відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:

голова комісії керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);

члени комісії представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Згідно з п. 58 Порядку № 560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Так, Додаток 5 цього Порядку визначає, що документами, що підтверджують право на відстрочку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII є: свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину.

Відповідно до п. 60 Порядку № 560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7.

Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

Під час розгляду справи судом встановлено, що підставою для відмови у наданні позивачу відстрочки як батьку трьох неповнолітніх дітей стало те, що фактично він не є рідним батьком для неповнолітнього ОСОБА_2 є сином ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 16.10.2012.

В контексті наведеного суд зазначає, що у Порядку № 560 визначено вичерпний перелік документів, який повинен надати військовозобов`язаний для отримання відстрочки, а саме:

1) свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства саме військовозобов`язаного;

2) один із документів, що підтверджує факт утримання військовозобов`язаним своїх трьох і більше дітей.

Позивачем надано відповідачу копії свідоцтв про народження ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в яких підтверджено батьківство військовозобов`язаного ОСОБА_1

Вказані обставини свідчать про те, що позивачем не було дотримано вимог Порядку № 560, оскільки не надано свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного.

Крім того, суд враховує, що згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

За правилами ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

В силу положень ч. 1 ст. 260 Сімейного кодексу України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу

Отже, аналізуючи процитовані вище норми чинного законодавства, можна дійти висновку, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати падчерку/пасинка за сукупності таких умов: пасинок/падчерка проживає разом із вітчимом; пасинок/падчирка немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку утримання; вітчим може надавати матеріальну допомогу.

З іншого боку, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку/падчерці, це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм Сімейного кодексу України таку поведінку вітчима не можна назвати "утриманням", бо "утримання", це не "право", а безальтернативний та імперативно визначений "обов`язок" батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також пасинки у спірному випадку не може вимагати у вітчима забезпечення їх утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

У постанові від 04.10.2024 у справі № 160/17962/23 Верховний Суд у схожих правовідносинах зазначив, що та обставина, що між батьками неповнолітньої дитини розірвано шлюб не звільняє біологічного батька від виконання обов`язку по вихованню своєї дитини та не зменшує обсяг його прав та обов`язків, оскільки приписами Сімейного кодексу України обов`язок по вихованню дитини покладено на її батька, а відповідно до ч. 1 ст. 260 Сімейного кодексу України вітчим реалізовує таке право на добровільних засадах, тобто відсутні обґрунтовані підстави вважати, що на вітчима розповсюджуються положення ч. 1 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ.

Отже, у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з заявою про надання йому відстрочки, належними документами не підтвердив наявності правових підстав для застосування щодо нього положень п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ.

Ураховуючи викладене, суд доходить висновку, що відмова відповідача у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є правомірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд, в силу приписів ч. 1 ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Поряд з цим відповідно до пункту 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Перевіривши доводи позивача та оцінивши надані ним докази на підтримку заявлених позовних вимог, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України та у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, позивач втрачає право на відшкодування будь-яких понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Томашук Микола Савелійович (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса для листування: вул. Визволення, будю 2, оф. 113, м. Вінниця, 21050);

3) відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).

Повне рішення суду складено 05.09.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович