Справа № 826/10777/17
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2025-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року ЛуцькСправа № 826/10777/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Грицаку П.О.,

за участю представника позивачів: Швеця О. М.,

представника відповідача: Бугая О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Громадської організації «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича, Громадської організації «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича в інтересах 140 громадян України до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, третя особа Верховний Суд України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича (далі - ГО «Батько має право», позивач) звернулась в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений, відповідач), третя особа Верховний Суд України про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого Верховної ради України з прав людини щодо захисту (поновлення) порушених конституційних прав громадян України, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, спричинених правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у Постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 по справі № 6-2245цс-16; зобов`язання Уповноваженого Верховної ради України з прав людини вчинити дії та застосувати повний перелік прав Уповноваженого Верховної ради України з прав людини на захист прав, свобод та охоронюваних законом інтересів громадян України, порушених правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у Постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 по справі №6-2245цс16.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2018 відкрито провадження у справі № 826/10777/17 в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019, закрито провадження в адміністративній справі № 826/10777/17 у зв`язку із примиренням сторін за укладеною мировою угодою.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.01.2020 відмовлено у задоволенні клопотання Громадської організації Батько має право в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду; касаційну скаргу Громадської організації Батько має право в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019 задоволено; скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019, а справу направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2020 прийнято справу № 826/10777/17 до свого провадження, вирішено здійснювати розгляд справи одноособово за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу № 826/10777/17, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 прийнято до розгляду позовну заяву другого позивача Громадської організації «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича в інтересах 140 громадян України та визначено, що позивачами в адміністративній справі №826/10777/17 є: Громадська організація «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича та Громадська організація «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича в інтересах 140 громадян України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.02.2017 ГО «Батько має право» звернулось до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з клопотанням (зверненням), де звернуто увагу на порушення конституційних прав громадян України правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові №6-2445-цс16, що призвело до порушення прав людини, гарантованих ст.ст. 6, 8, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не тільки сторін у справі, а й всіх громадян України, які мають спори щодо визначення місця проживання дітей. У поданому зверненні позивач просив застосувати повний перелік прав Уповноваженого та вчинити дії на захист прав, свобод та охоронюваних законом інтересів громадян України, порушених правовим висновком ВСУ, висловленим у постанові від 14.12.2017 по справі №6-2445-цс1, проте 24.02.2017 Уповноважений листом повідомив заявника про відсутність компетенції у вирішенні такої заяви та переслав звернення ГО на розгляд до Верховного Суду України, де воно не розглядалось по суті у зв`язку із відсутністю підстав.

Вважаючи таку бездіяльність щодо розгляду звернення від 20.02.2017 протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.

В поданих до суду відзиві та додаткових поясненнях до позовної заяви Уповноважений Верховної Ради України позов не визнав, просив відмовити у позові. Зауважили, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню принципу найкращих інтересів дитини, який закріплено як у національному законодавстві (зокрема, стаття 7 Сімейного кодексу України), так і в міжнародних правових актах, ратифікованих Україною, зокрема в статті 3 Конвенції ООН про права дитини. Водночас наголосили на необхідності забезпечення рівності прав і обов`язків обох батьків щодо виховання, розвитку та утримання дитини, що прямо передбачено статтями 141 та 157 Сімейного кодексу України, та реалізується з урахуванням недопущення дискримінації за ознакою статі, відповідно до Конституції України та міжнародних зобов`язань держави.

Від третьої особи будь-яких заяв чи клопотань не надходило.

Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

20.02.2017 ГО «Батько має право» звернулись до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з клопотанням (зверненням), де зауважили на порушення конституційних прав громадян України правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у цивільній справі №6-2445-цс16 від 14.12.2017, що призводить до порушення прав людини, гарантованих ст.ст. 6, 8, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не тільки сторін у справі, а й всіх громадян України, які беруть участь в спорах щодо визначення місця проживання дітей та просили застосувати повний перелік прав Уповноваженого, вчинивши дії на захист прав, свобод та охоронюваних законом інтересів громадян України.

24.02.2017 Уповноважений листом повідомив громадську організацію про відсутність компетенції у вирішенні вищезазначеної заяви та переслав звернення ГО до Верховного Суду України для подальшого розгляду.

15.03.2017 ВСУ повідомлено позивача, що постанова ВСУ від 14.12.2016 є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі п. 3 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, а матеріали звернення від 20.02.2017 заявнику повернуто без розгляду.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною, ГО «Батько має право» в особі Президента - Швеця О. М., ГО «Батько має право» в особі Президента - Швеця О. М. в інтересах 140 громадян України звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України для захисту своїх прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.09.2017 у справі №826/10777/17 позовну заяву залишено без руху.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.01.2018 у справі №826/10777/17 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.09.2017 - скасовано та направлено справу для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2018 відкрито провадження у справі № 826/10777/17 в порядку загального позовного провадження.

12.11.2018 через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва президент ГО «Батько має право» Швець О.М. і Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісова Л.Л. подали письмову заяву про примирення, в якій зазначили, що досягли домовленості та бажають наголосити на такому:

1) Україна не давала своєї згоди щодо схвалення Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1959 (далі - Декларація);

2) Декларація не є міжнародним договором та не є частиною національного законодавства України;

3) Декларація не містить офіційного перекладу українською мовою;

4) застосування принципу 6 Декларації державними органами України, зокрема судовими органами та органами опіки і піклування, призводить до порушення статей 8, 21, 24 Конституції України та статті 141 Сімейного кодексу України, що має своїм наслідком порушення прав батьків.

У заяві про примирення також зазначено, що у квітні 2018 року Уповноважений Верховної Ради України з прав людини звернувся до Голови Верховного Суду з проханням розглянути можливість узагальнити судову практику застосування матеріального і процесуального права з питань, що стосуються визначення місця проживання дитини. Крім того, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини направить роз`яснення до Міністерства соціальної політики України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019, закрито провадження у справі та затверджено умови примирення, викладені у заяві про примирення сторін від 12.11.2018 з урахуванням заяви від 11.12.2018, а саме: Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини вчинено наступні дії на врегулювання спору:

- Уповноважений Верховної Ради України з прав людини звернувся до Верховного Суду із заявою від 23.04.2018 №1.-850/18-92 щодо узагальнення судової практики застосування матеріального і процесуального права з питань, що стосуються визначення місця проживання дитини;

- Уповноважений Верховної Ради України з прав людини звернувся з листом від 11.12.2018 №1-4599/18-30 до Міністра соціальної політики України Реви А.О. щодо необхідності здійснити належне методичне забезпечення служб у справах дітей стосовно розгляду спірних питань щодо визначення місця проживання дитини та довести до їх відома постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.01.2020 відмовлено у задоволенні клопотання Громадської організації Батько має право в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду; касаційну скаргу Громадської організації Батько має право в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019 задоволено; скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019, а справу направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Підставою для скасування Верховним Судом ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019 з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, було зазначено, що суди допустили порушення у застосуванні норм матеріального права та порушили норми процесуального права при наданні оцінки обставин чи має право президент ГО Батько має право підписувати заяву про примирення без застереження про представництво інших сторін у справі, а саме незазначення ГО Батько має право в особі Президента - Швеця О. М. в інтересах 140 громадян України стороною примирення, оскільки щодо цього позивача судами процесуального рішення при затвердженні мирової угоди не приймалось.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2020 прийнято справу № 826/10777/17 до свого провадження, вирішено здійснювати розгляд справи одноособово за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу № 826/10777/17 для розгляду справи по суті.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 прийнято до розгляду позовну заяву другого позивача Громадської організації «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича в інтересах 140 громадян України та визначено, що позивачами в адміністративній справі №826/10777/17 є: Громадська організація «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича та Громадська організація «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича в інтересах 140 громадян України.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 05.06.2025 провадження у справі за позовом ГО «Батько має право» в особі Президента - Швеця О. М. та ГО «Батько має право» в особі Президента - Швеця О. М. в інтересах 140 громадян України до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, третя особа Верховний Суд України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, зупинено для надання часу сторонам для вирішення питання про примирення та укладення мирової угоди.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 поновлено провадження в адміністративній справі за позовом ГО «Батько має право» в особі Президента - Швеця О. М. та ГО «Батько має право» в особі Президента - Швеця О. М. в інтересах 140 громадян України до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, третя особа Верховний Суд України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, у зв`язку з направленням Уповноваженим листа, що сторони за наданий судом термін не прийшли до примирення.

Позивачі, вважаючи протиправною бездіяльність щодо неналежного розгляду звернення від 20.02.2017, звернулися до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам при новому розгляді справи, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до дослідженого судом статуту ГО «Батько має право» () затвердженого позачерговими загальними зборами учасників (протоколом № 1 від 05.09.2016), ГО «Батько має право» - це добровільне громадське об`єднання, яке створене та діє на основі єдності інтересів, де основною метою є захист та реалізація законних прав, свобод та задоволення суспільних, соціальних, економічних, творчих інтересів через громадську діяльність та має основні завдання по сприянню забезпечення правового та соціального захисту батьків при реалізації ними прав та інтересів по відношенню до своїх дітей з правом надання іншим громадянам допомоги та захисту їх законних прав та інтересів в органах державної влади та судах.

Відповідно до ст. 53 КАС у випадках, встановлених законом, юридичні особи мають звертатися до адміністративного суду з позовними заявами в інтересах інших осіб і брати участь в цих справах.

Згідно рішення Конституційного суду України від 28.11.2013 у справі № 12рп/2013 громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані інтереси інших осіб, які звернулися до неї з таким захистом лише у випадках, якщо таке повноваження передбачене її статутними документами та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Як вбачається зі звернення ГО «Батько має право» за вх. № 285308.17/26 від 20.02.2017 до відповідача, дана громадська організація діяла в інтересах членів організації та інших громадян України, зокрема, просила відкрити провадження та застосувати повний перелік прав Уповноваженого та вчинити дії на захист прав, свобод та охоронюваних законом інтересів громадян України, при застосуванні Верховним Судом України припису ст. 6 Декларації прав дитини.

З досліджених судом додатків до позову, вбачається що звернення до суду ГО «Батько має право» з позовом передувало звернення значної кількості громадян України, які є батьками дітей, до даної громадської організації для захисту їх прав та інтересів по недопущенню застосування органами держави дискримінаційного припису ст. 6 Декларації прав дитини про визначення дитини за матір`ю, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 при вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини.

Виходячи з дослідженого статуту та суті звернення від 20.02.2017, ГО «Батько має право» має право пред`являти позови до суду як в інтересах своїх членів, так і в інтересах інших осіб у разі необхідності захищати в суді особисті немайнові права та охоронювані законом інтереси осіб, які звернулися до нього за таким захистом, оскільки визначена у статуті мета та напрями діяльності громадської організації пов`язані безпосередньо із захистом батьків по забезпеченню реалізації ними законних прав та інтересів по відношенню до своїх дітей, що свідчить про наявність у позивачів законного інтересу при зверненні до відповідача за захистом шляхом вчинення останнім необхідних дій та до суду у зв`язку з невирішенням їх питань таким державним органом.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» передбачено, що Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України або осіб які діють в їхніх інтересах відповідно до Закону України «Про звернення громадян» № 393/96.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" (далі - Закон № 776/97-ВР) парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону № 776/97-ВР дія цього Закону також поширюється на відносини, що виникають між юридичними особами публічного та приватного права, а також фізичними особами, які перебувають на території України, у випадках, передбачених окремим законом.

Згідно з статтею 3 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є: 1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; 2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону; 3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню; 4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі; 5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина; 6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод; 7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу.

Статтею 13 Закону № 776/97 передбачено, що Уповноважений має право, зокрема: звертатися до Конституційного Суду України з поданням: про відповідність Конституції України законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, які стосуються прав і свобод людини і громадянина; про офіційне тлумачення Конституції України; вимагати від посадових і службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності сприяння проведенню перевірок діяльності підконтрольних і підпорядкованих їм підприємств, установ, організацій, виділення спеціалістів для участі у проведенні перевірок, експертиз і надання відповідних висновків; направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів.

Відповідно до частини 3 статті 15 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" подання Уповноваженого - акт, який вноситься Уповноваженим до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, їх посадовим і службовим особам для вжиття відповідних заходів у місячний строк щодо усунення виявлених порушень прав і свобод людини і громадянина.

Підстави для провадження справ та призначення перевірок Уповноваженим ВРУ передбачені у статті 16 вказаного Закону, відповідно до якої Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує:

1) за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників;

2) за зверненнями народних депутатів України;

3) за власною ініціативою.

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Як слідує із дослідженого судом звернення ГО «Батько має право» за вх. № 285308.17/26 від 20.02.2017, вбачається, що воно адресоване до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з клопотанням, де зауважено на порушення конституційних прав громадян України правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові №6-2445-цс16 від 14.12.2017 в цивільній справі, що призводить до порушення прав людини, гарантованих ст.ст. 6, 8, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не тільки сторін у справі, а й всіх громадян України, які беруть участь у спорах щодо визначення місця проживання дітей. При цьому, у поданому зверненні просили застосувати повний перелік прав Уповноваженого та вчинити дії на захист таких прав, свобод та охоронюваних законом інтересів громадян України.

Судом встановлено, що звернення Громадської організації подано з метою доведення до Уповноваженого з прав людини питання про порушення прав батьків, які звертаються до судів з позовами про визначення місця проживання дитини, та просили застосувати повний перелік прав Уповноваженого щодо захисту прав та охоронюваних законом інтересів батьків при застосуванні судом Декларації прав дитини прийнятої ГАООН 20.11.1959, яка немає офіційного перекладу на українську мову, не ратифікована Україною, однак містить норму про надання привілеїв жінці при прийнятті рішень судами в спорах про визначення місця проживання дитини.

24.02.2017 Уповноважений листом повідомив громадське об`єднання про відсутність компетенції у вирішенні такого звернення та переслав його до Верховного Суду України для розгляду та надання відповіді.

Стаття 9 Конституції України визначає, що частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, Конвенція про права дитини була ратифікована в 1991 році, має статус міжнародного договору та є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини була прийнята резолюцією Організації Об`єднаних Націй та не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України».

Статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка.

Частина 1 статті 141 Сімейного кодексу України вказує про рівність прав батька і матері щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Аналогічну норму містить і частина 4 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства», яка, крім того, визначає, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У статті 9 Конвенції про права дитини зазначено, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці керується саме вищезгаданими приписами Конвенції та покладає в основу своїх рішень принцип дотримання «якнайкращих інтересів дитини». Так, зокрема, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» суд нагадує, що хоча первинною метою статті 8 Конвенції з основоположних прав і свобод людини є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, додатково існують позитивні зобов`язання, невід`ємні від реальної "поваги" до приватного та сімейного життя. У зв`язку з основною гарантією права взаємного використання батьками та дитиною присутності один одного Суд неодноразово встановлював, що стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Ігнакколо-Зеніде проти Румунії", заява N 31679/96, п. 94, ЄСПЛ 2000-I). Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (див. рішення у справі "Хокканен проти Фінляндії", від 23 вересня 1994 року, п. 55, Series А N 299, та у справі "Фуска проти Румунії", заява N 34630/07, п. 34, від 13 липня 2010 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Згодом ВП ВСУ відступила від висновків ВСУ, висловлених у постановах від 14.12.2016у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах , а саме ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, змінивши цей підхід на рівність прав матері і батька при вирішенні спору про встановлення місця проживання дитини. При цьому ВП ВС зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергову увагу слід приділяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989.

Виходячи з аналізу положень Закону «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», а також виходячи з принципу дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення, суд приходить до висновку, що при розгляді зазначеного клопотання ГО «Батько має право», відповідач повинен був виходити з того, чи містить звернення відомості щодо порушення прав та свобод людини або громадянина.

Беручи до уваги вимоги положень Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» щодо наявності права у відповідача здійснювати контроль за забезпеченням рівних прав та можливостей жінок і чоловіків, суд зазначає, що відповідач не обмежений у своїй компетенції звертатись до органів державної влади, в тому числі до судових органів не з приводу конкретної судової справи, а з метою доведення відповідної інформації задля уникнення порушень прав та свобод людини та громадянина в майбутньому.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Таким чином направлення відповідачем звернення в ГО «Батько має право» від 20.02.2017 із зазначенням: для вирішення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи (п. 3 ч. 3 ст. 17 Закону «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»), а саме: до Верховного суду України не відповідає вимогам ст. 13-16 цього Закону № 776/97.

Адміністративний суд при розгляді даної справи не вправі аналізувати та давати оцінку конкретним судовим рішенням, для цього в Україні діють апеляційна та касаційна інстанції та відповідно до статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з статтею 15 Закону «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» актами реагування Уповноваженого щодо порушень положень Конституції України, законів України, міжнародних договорів України стосовно прав і свобод людини і громадянина є конституційне подання Уповноваженого та подання до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових і службових осіб.

Таким чином, відповідач, маючи визначені законодавством дискреційні повноваження (ст. 13 Закону № 776/97) на час звернення позивачів з позовом, свої повноваження на реалізацію дискреції та вчинення необхідних дій за поданим зверненням від 20.02.2017, виходячи з принципу верховенства та сприяння реалізації прав та охоронюваних законом інтересів громадян, не здійснив, оскільки не надав оцінку вкладеним у зверненні обставинам, не зазначив чи мало місце порушення прав батьків, будучи не обмеженим в своїй компетенції звертатись до органів державної влади, в тому числі до судових органів не з приводу конкретної судової справи, а з метою доведення відповідної інформації задля уникнення порушень прав та свобод батьків в майбутньому, чим допустив бездіяльність, формально підійшовши до вирішення вищевказаного звернення, надіславши його на вирішення ВСУ по-суті, яке фактично не було вирішено та повернуте з усіма додатками до громадської організації без розгляду.

Оскільки прийняття рішень про обрання належного способу захисту оспореного права є дискреційними повноваженнями Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача зазначити перелік вчинених дій по протидії дискримінації прав батьків при розгляді сімейних спорів про визначення місця проживання дитини станом після поданого звернення від 20.02.2017, виходячи з вимог заяви про зміну предмета позову від 26.05.2025, відтак, позовна вимога в цій частині до задоволення не підлягає.

Посилання відповідача в письмових поясненнях, що предмет спору в цій справі на даний час вичерпаний, і це є самостійною підставою для відмови в позові, а заява про примирення не містить вказівки на будь-які юридично значимі дії, які мав би вчинити відповідач, а містить лише констатацію того, що відповідачем необхідні дії вчинено: надіслано відповідні листи до ВС від 23.04.2018 №1.-850/18-92 та до Міністерства соціальної політики № 1-4599/18-30 від 11.12.2018 в тому числі з проханням провести роз`яснювальну роботу для служб у справах дітей з приводу забезпечення інтересів дитини при вирішенні її місця проживання, суд до уваги не приймає, оскільки такі дії вже були вчинені відповідачем після звернення позивача до відповідача із заявою від 20.02.2017 та повернення цього звернення без розгляду Верховним Судом України, а не вирішення звернення по суті є предметом даного судового розгляду.

Відтак, суд, користуючись правом, встановленим ч. 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне задовольнити позов частково шляхом визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого щодо неналежного розгляду звернення ГО «Батько має право» за вх. № 285308.17/26 від 20.02.2017 та зобов`язання відповідача повторно розглянути дане звернення ГО «Батько має право» за вх. № 285308.17/26 від 20.02.2017. Суд звертає увагу відповідача, що при повторному розгляді звернення, реалізуючи дискрецію при прийнятті рішення, суб`єкт владних повноважень має виходити із принципу верховенства права та сприяння реалізації особою своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, за рахунок бюджетних асигнувань Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 1 600,00 грн, сплачений відповідно до квитанції від 28.08.2017.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо неналежного розгляду звернення Громадської організації «Батько має право» за вх. № 285308.17/26 від 20.02.2017.

Зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути звернення Громадської організації «Батько має право» за вх. № 285308.17/26 від 20.02.2017.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на користь Громадської організації «Батько має право» судовий збір в розмірі 1 600,00 грн (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач 1: Громадська організація «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича (03194; м. Київ, бульв. Кольцова, 14Е/181; ).

Позивач 2: Громадська організація «Батько має право» в особі Президента - Швеця Олександра Миколайовича в інтересах 140 громадян України (03194; м. Київ, бульв. Кольцова, 14Е/181; ).

Відповідач: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8; ).

Третя особа: Верховний Суд України (01043, м. Київ, вул. П. Орлика, 8; ).

Головуючий-суддя С.Ф. Костюкевич

Повний текст рішення виготовлено 04 вересня 2025 року.