Справа № 420/30174/24
Суддя: Хлімоненкова М.В.
Дата ухвалення: 2025-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хлімоненкової М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_2 , про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання прийняти рішення про звільнення,

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_3 , у якому просила суд:

1.Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо не звільнення фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_3 молодшого сержанта ОСОБА_1 , за підпунктом пп. «г» п. 2 ч.4 абзац 14 ст. 26 Закону №2232-ХІІ Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» як військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років), а саме враховуючи те, що вона має одинадцятирічного сина.

2.Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 прийняти рішення про звільнення фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_3 молодшого сержанта ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 абзац 14 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років), а саме враховуючи те, що вона має одинадцятирічного сина.

В обґрунтування позову вказує, що з початку запровадження воєнного стану на території України у зв`язку із збройною агресією, фельдшер медичного пункту військової частини НОМЕР_3 молодший сержант ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_3 . 12.02.2024 року нею було подано рапорт про звільнення зі служби у зв`язку із сімейними обставини відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку із тим, що вона має дитину віком до 18 років сина ОСОБА_2 , який потребує її виховання, оскільки з колишнім чоловіком ОСОБА_3 розірвали шлюб в судовому порядку, що підтверджується судовим рішенням.

Однак, за результатами розгляду рапорту на звільнення з військової частини НОМЕР_3 було поставлено підписи ТВО начальника медичної служби військової частини НОМЕР_4 та ТВО командира військової частини НОМЕР_3 . Але рапорт на звільнення був повернутий ОСОБА_1 без повідомлення про результат розгляду рапорту.

Позивачка вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, та наявними підстави для її звільнення з військової служби, які передбачені пп. «г», п.2 ч.4 абз.14 ст.26 Закону №2232-ХІІ, адже вона самостійно виховує неповнолітнього сина, що підтверджується рішенням суду про розлучення, довідкою про проживання позивачки з сином за однією адресою, тощо.

Ухвалою суду від 02.10.2024 відкрито спрощене провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі для надання до суду відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 162 КАС України.

Ухвалу суду від 02.10.2024 в електронному вигляді відповідачу було направлено судом через підсистему Електронний суд та доставлено до електронного кабінету 03.10.24 (21:00).

У встановлений судом строк, відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 від військової частини НОМЕР_3 не надійшло.

В подальшому, ухвалою суду від 29.05.2025 замінено первинно заявленого відповідача у справі - військову частину НОМЕР_3 на її правонаступника - військову частину НОМЕР_1 . Залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Військову частину НОМЕР_2 . Запропонувати відповідачу - військовій частині НОМЕР_1 у 15-тиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали надати до суду відзив на позов разом з усіма доказами, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів, якщо такі докази не надані позивачем, та документами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього документів іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

20.05.2025 від військової частини НОМЕР_1 до суду надійшла заява, у якій відповідач вказав, що позивач була військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_5 . З 18 січня 2024 року позивач в складі військової частини НОМЕР_3 прибула в оперативне підпорядкування військової частини НОМЕР_1 . З 15 березня 2024 року - самовільно залишила військову частину НОМЕР_3 . За даним фактом було проведено службове розслідування (додається) та призупинено позивачу всі види забезпечення. Отже, позивач з 15.03.2024 фактично не перебувала на військовій службі, що підтверджується комплектом документів, отриманих Військовою частиною НОМЕР_1 від військової частини НОМЕР_2 , до якої прибула позивач. 21.04.2025 - позивача виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з її прибуттям з самовільного забезпечення до військової частини НОМЕР_2 . Таким чином, з 21.04.2025 - позивач являється військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 . Військова частина НОМЕР_3 з липня 2024 року ліквідована. Правонаступник - військова частина НОМЕР_1 . Позивач 21.04.2025 переведена до іншого місця служби і у списках військової частини НОМЕР_1 (правонаступник військової частини НОМЕР_3 ) не перебуває. Військова частина НОМЕР_6 рапорт позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами як правонаступник військової частини НОМЕР_3 не отримувала. Стосовно звільнення позивача з військової служби після 21.04.2025 військова частина НОМЕР_1 у своїй заяві звертає увагу, що позивачка з 21.04.2025 являється військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , а тому правом звільнити з військової служби Позивача належить саме командиру тієї військової частини, в якій Позивач проходить військову службу. Як вже встановлено, то позивач з 21.04.2025 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Отже, ні командир військової частини НОМЕР_3 (ліквідована), ні командир військової частини НОМЕР_1 (як правонаступник військової частини НОМЕР_3 ) не уповноважений на даний час звільнити Позивача з військової служби.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 (молодший сержант) проходить військову службу у Збройних Силах України, в складі Військової частини НОМЕР_3 , на посаді фельдшера медичного пункту по теперішній час. На військову службу була призвана за мобілізацією.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.12.2021 у справі №2/398/1529/21 ухвалено: позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований 07 жовтня 2010 року Приютівською селищною радою Олександрійського району Кіровоградської області, актовий запис №11. Шлюб вважати припиненим у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Указаним вище заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області було встановлено, що 07 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Приютівською селищною радою Олександрійського району Кіровоградської області зареєстровано шлюб, актовий запис №11. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_5 ». Вказаний факт підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_7 .

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_8 , виданого 08.06.2021 року Виконавчим комітетом Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області.

Сторони не мають наміру зберегти шлюб, спільне життя їх не склалося.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 23.02.2023 року ОСОБА_2 зареєстрований з ОСОБА_1 за однією адресою: АДРЕСА_1 .

12.02.2024 позивачка звернулась з рапортом до начальника медичної служби - начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_3 щодо клопотання перед командуванням частини про її звільнення з військової служби за абзацом 12 підпунктом "г" (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

12.02.2024 ТВО начальника медичної служби військової частини НОМЕР_3 звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_3 з клопотанням по суті рапорту фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_3 молодшого сержанта ОСОБА_1 .

Також, з аналогічним рапортом до командира військової частини НОМЕР_3 звернувся й ТВО командира військової частини НОМЕР_3 .

Доказів розгляду рапорту позивачки командуванням військової частини НОМЕР_3 матеріали справи не містять.

В свою чергу у позовній заяві позивачка зазначає, що її рапорт було повернуто без розгляду по суті.

Вважаючи свої права порушеними такою протиправною бездіяльністю відповідача, позивачка звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх прав.

Під час розгляду справи, судом також встановлено, що ОСОБА_1 з 24.02.2025 була зарахована на тимчасовий облік до військової частини НОМЕР_2 , та як вказує відповідач у своїй заяві з 21.04.2025 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Як визначено у статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду вказаної адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 року № 389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - Указ №69/2022). Згідно пункту 4 Указу № 69/2022 призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюється Законом????України???? "Про????військовий????обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частинами 1, 2 статті?? 1?? Закону?? №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону??№2232-ХІІ. При цьому підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період встановлені у частині 4 статті 26 Закону?? №2232-ХІІ та розмежовані з огляду на період застосування: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1); під час воєнного стану (пункт 2).

Таким чином, з огляду на введення в Україні військового стану та зважаючи на вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення його з військової служби визначені у пункті 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, а саме :

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Отже, підставою для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, є зокрема, самостійне виховання дитини (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України врегульований Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 (зі змінами) (далі - Положення № 1153).

Пунктом 233 Положення №1153 закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 241 Положення №1153 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Згідно з правовими нормами пункту 242 Положення №1153 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як вже було зазначено судом, позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку із здійсненням виховання неповнолітньої дитини до 18 років.

Надаючи оцінку доводам позивачки, суд звертає увагу, що у розумінні безпосереднього формулювання абзацу 12 (на який посилається позивачка) підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Тобто, звільнення з військової служби під час воєнного стану можливе за умови самостійного виховання військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років. Відтак, підтвердженим має бути факт самостійного виховування дитини (дітей) віком до 18 років.

Суд також зауважує, що відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-ІІІ (далі - Закон № 2402) батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1,2 статті 15 Закону № 2402 дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

В силу вимог ч.1, 2 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1-3 статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Враховуючи, що розірвання шлюбу між батьками, не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання позивачем дитини та, відповідно, бути підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232.

У цьому випадку відсутні будь-які фактичні дані, що батько дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дітей віком до 18 років.

Також, суд звертає уваги, що у законодавстві відсутня дефініція «самостійне виховання дітей одним з батьків».

Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2021 № 693, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько». Одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком; Одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Суд окремо враховує, що батько ( ОСОБА_3 ) дитини віком до 18 років ( ОСОБА_2 ) не позбавлений батьківських прав, не визнаний безвісно відсутнім, не оголошений померлим, відсутні підстави стверджувати про те, що позивачка є одинокою матір`ю або самостійно виховує неповнолітню дитину, у матеріалах справи відсутні докази щодо не виконання батьком ( ОСОБА_3 ) дитини віком до 18 років ( ОСОБА_2 ) такого зобов`язання.

Із наданих позивачкою документів не вбачається, що вона є одинокою матір`ю. беззаперечні докази такого відсутні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов висновку, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, тому розірвання шлюбу між батьками, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дітей із одним із батьків, не можуть розцінюватися як самостійне виховання дитини та бути підставою для звільнення особи з військової служби відповідно до "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Окрім того, суд зазначає, що шлюб позивачки з її чоловіком - ОСОБА_3 було розірвано ще у 2021 році, тобто до початку запровадження воєнного стану на території України у зв`язку із збройною агресією рос.федерації. Тобто, на час вступу позивачки на військову службу вона вже була розлучена зі своїм чоловіком батьком неповнолітнього ОСОБА_2 , однак вказані обставини не заважали позивачці проходити військову службу. Наразі ж, до позову не надано належних та достатніх доказів які саме обставини змінилися наразі, що зумовлюють необхідність позивачки звільнитись з військової служби саме на вказаній нею підставі.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно приписів ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене оцінивши доводи і докази, надані позивачкою до матеріалів справи, якими обґрунтовані позовні вимоги за встановлених судом обставин і перевірених аргументів, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби під час дії режиму воєнного стану за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232, у зв`язку із самостійним вихованням дитини до 18 років.

За вказаного, відсутні підстави вважати, що позивачка має передбачені законом підстави для звільнення її з військової служби, з огляду на недоведеність нею факту самостійного виховання дитини до 18 років .

Відповідно до п.12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. Згідно з ч. 5 ст. 139 КАС України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідач не надав доказів понесених судових витрат, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

На підставі вкладеного, керуючись ст. ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Військова частина НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя Марина ХЛІМОНЕНКОВА