Справа № 320/10581/25
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В., секретар судового засідання Заліська Є.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

05.03.2025 до Київського окружного адміністративного суду звернувся представник позивача ОСОБА_1 із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії, викладені у листі від 21.02.2025 року про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації позивача;

- скасувати рішення № 15 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.02.2025 року;

- зобов`язати відповідача надати позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.02.2025 року комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовила ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову, посилаючись на наявність у його батька, ОСОБА_2 (особи з інвалідністю II групи), доньки - ОСОБА_3 , яка, на думку комісії, може здійснювати догляд. Не погоджуючись із висновком ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач звернувся із позовом до суду, у якому зокрема зазначив, що ОСОБА_3 виїхала з України 12.03.2022 року і не повернулась, на теперішній час перебуває на консульському обліку в Генеральному консульстві України в Мюнхені з 26.01.2021 року до 26.01.2026 року та має посвідку на постійне проживання у Німеччині. Окрім цього, позивач вказав, що ОСОБА_3 з 01.01.2021 року офіційно працевлаштована у компанії «gedcon GmbH» на посаді ІТ-консультанта (трудовий договір від 03.11.2021 року), працює безстроково на території Німеччини, таким чином, позивач вважає, що вона не має фізичної можливості здійснювати догляд за батьком. Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - пенсіонер, особа з інвалідністю II групи, після інсульту у 2014 році має когнітивні порушення, що підтверджується медичними висновками № 120 від 21.02.2023 року та № 208 від 29.02.2024 року. Останній потребує постійного догляду на непрофесійній основі, що є предметом окремої справи № 320/26073/24 у Київському окружному адміністративному суді щодо отримання офіційного статусу доглядальника позивачем. Таким чином, позивач вважає, що він фактично є єдиною особою, яка здійснює догляд і матеріальне забезпечення батька.

Зокрема, 14.04.2025 до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову, у якій просить заборонити військовій частині НОМЕР_1 в особі її посадових/службових осіб вчиняти дії щодо направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби за межі навчального центру чи до іншого місця служби або іншої військової частини до набранням законної сили судовим рішенням у відповідній адміністративній справі та зупинити дію наказу командира військової частини НОМЕР_1 щодо ОСОБА_1 до набрання законної сили судовим рішенням у відповідній адміністративній справі.

Вказана заява обґрунтована тим, що станом на сьогодні, відповідно до наказу № 61 командира військової частини НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 проходить військову службу у зазначеній частині на посаді курсанта навчального взводу навчальної батареї зенітного ракетного дивізіону за військово-обліковою спеціальністю 100221. При цьому, у позивача є батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, пенсіонер, особа з інвалідністю ІІ групи, який у 2014 році переніс інсульт та з того часу перебуває в стані тривалого лікування та відновлення. Відповідно до медичних висновків № 120 від 21.02.2023 року, № 208 від 29.02.2024 року та № 161 від 10.03.2025 року, у нього наявні когнітивні порушення, через що він потребує постійного догляду на непрофесійній основі. Вказано, що позивач ОСОБА_1 впродовж останніх років забезпечував батька матеріально, допомагав у побуті, забезпечував ліками та фактично здійснював догляд. Наразі належного догляду за батьком не здійснюється, інших родичів або близьких осіб, які могли б це робити на території України, немає. Позивач вважає, що в діях співробітників ІНФОРМАЦІЯ_1 та командування військової частини НОМЕР_1 наявні ознаки протиправності, які порушують його права, свободи та законні інтереси. Відмова у наданні відстрочки для догляду за особою з інвалідністю, що в подальшому призвела до призову на військову службу, порушує права як самого ОСОБА_1 , так і його батька. Без вжиття судом заходів забезпечення позову ефективний захист цих прав суттєво ускладнюється, відтак позивач просить суд задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 р. у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Судом першої інстанції зроблено висновок, що жоден, з наведених заявником аргументів, не є свідченням очевидної протиправності рішень, дії та бездіяльності відповідача.

Не погодившись з ухвалою суду, позивачем подано апеляційну скаргу, якою просить ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обгрунтовано доводами аналогічними заяві про забезпечення позову.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вищенаведеного положення Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд заяви про забезпечення позову здійснюється без повідомлення сторін та суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Частиною 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути забезпечено, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії, встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії.

При цьому, частиною 2 цієї ж статті передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, підставою для вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Так, Велика Палата Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 виклала правові позиції, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, враховуючи заявлені позовні вимоги та їх обґрунтування, зміст вимог заяви про забезпечення позову та його обгрунтування, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що жоден з наведених заявником аргументів не є свідченням очевидної протиправності рішень, дії та бездіяльності відповідача, як і не вбачається ознак, які явно суперечать вимогам закону, порушують права або інтереси позивача.

Тобто, у заяві про забезпечення позову не наведені обставини, з якими положення частини 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язує застосування заходів забезпечення позову. Суду не надані докази існування таких обставин. Твердження позивача, викладені в заяві про забезпечення позову, ґрунтуються на непідтвердженій інформації та власних роздумах заявника.

Колегія суддів наголошує, що у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Враховуючи вищевикладене, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій, рішень суб`єкта владних повноважень, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, де зазначено, що рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми закону та встановлені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову.

При цьому слід звернути увагу, що Київським окружним адміністративним судом 18 червня 2025 вже прийнято рішення по суті позовних вимог у цій справі та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову через недоведеність протиправності дій відповідача.

Отже, з огляду на вищевикладене доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Надаючи оцінку всім іншим доводам апелянта, судова колегія зазначає, що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Повний текст постанови виготовлено 03.09.2025

Керуючись ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 р. - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає касаційному оскарженню.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев

В.В. Файдюк