Справа № 496/2355/25
Суддя: Пасечник М. Л.
Дата ухвалення: 2025-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 496/2355/25
Провадження № 2-а/496/23/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря - Кабанової К.С.

представника позивача - Пудлінської Л.І.

представників відповідача - Степанюка О.В., Коцур І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність уповноважених посадових осіб та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Пудлінська Л.І. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність уповноважених посадових осіб Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області, яка проявилась у не складанні протоколу про адміністративну відповідальність щодо ОСОБА_2 про здійснення булінгу щодо малолітньої ОСОБА_3 , 2016 року народження; зобов`язати уповноважених посадових осіб Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області скласти протокол про адміністративну відповідальність щодо ОСОБА_4 про здійснення булінгу щодо малолітньої ОСОБА_3 , 2016 року народження.

В обґрунтування позову зазначено, що 31.12.2024 року за вхідним №19647 Одеським районним управлінням поліції №2 ГУНП в Одеській області зареєстровано заяву ОСОБА_1 про притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за скоєння булінгу стосовно дочки заявниці, ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , 2017 року народження. 18.02.2025 року на адресу ОСОБА_1 надійшла відповідь за вихідним №61/Б-1432 від 03.02.2025 року, яким ОСОБА_1 повідомлена про те, що на підставі наявних на теперішній час матеріалів не виявилося можливим встановити подію злочину. При цьому, в матеріалах поліції по розгляду заяви ОСОБА_1 від 31.12.2024 року за вхідним №19647 містяться пояснення осіб, опитаних по даній справі, які свідчать про наявність в діях ОСОБА_4 ознак скоєння нею адміністративного проступку - булінгу стосовно малолітньої ОСОБА_3 , 2016 року народження. В матеріалах поліції по розгляду заяви ОСОБА_1 від 31.12.2024 року за вхідним №19647 міститься запит до голови Вигодянської сільської ради від 21.01.2025 року за вихідним №61/1220 про надання характеризуючого матеріалу стосовно ОСОБА_4 , відповідь на який в матеріалах справи відсутня. Вислів про те, що на підставі наявних на теперішній час матеріалів не виявилося можливим встановити подію злочину, який міститься в листі Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області від 18.02.2025 року за вихідним №61/Б-1432 свідчить про те, що станом на час формування вказаного листа було здійснено не всі необхідні та достатні дії спрямовані на встановлення факту здійснення ОСОБА_4 адміністративного проступку - булінгу стосовно малолітньої ОСОБА_3 . Представник позивача звернулася до Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області з заявою про складення протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_4 з приводу здійснення булінгу стосовно малолітньої ОСОБА_3 , яким спричинено важку шкоду здоров`ю дитини. 17.04.2025 року представником позивача - ОСОБА_5 отримано листа від Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області від 17.04.2025 року за вихідним №61/П-466, в якому зазначено, що із громадянкою ОСОБА_4 проведено бесіду профілактичного характеру щодо недопущення порушень чинного законодавства, які стосуються громадського порядку та громадської безпеки. Враховуючи вищевикладене, рішення за зверненням прийняте у відповідності до Закону України «Про звернення громадян». За таких обставин, представник позивача вважає неправомірною бездіяльність суб`єкта оскарження - Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області, яка проявилась в нескладанні протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_4 щодо булінгу малолітньої ОСОБА_3 .

Суть спору полягає у тому, що ОСОБА_6 , разом з родиною (чоловіком ОСОБА_7 та дочкою, ОСОБА_8 , 2016 року народження) дотепер мешкали у власній квартирі під АДРЕСА_1 на другому поверсі двоповерхового будинку під АДРЕСА_2 . Через протиправну поведінку ОСОБА_4 змушені змінити місце проживання. В цьому ж під`їзді на першому поверсі в квартирі під АДРЕСА_3 (безпосередньо під квартирою, в якій мешкала родина позивача) мешкає ОСОБА_4 , яка працює вчителькою в одній зі шкіл м. Одеса, яка з липня місяця 2023 року чинить булінг стосовно дитини позивача - дочки ОСОБА_8 , 2016 року народження. Практично кожного разу коли дочка позивача - ОСОБА_3 виходить з квартири і спускається на перший поверх, її перестріває сусідка знизу - ОСОБА_4 та погрожує дитині, що якщо вона (Софія) буде бігати в квартирі позивача, то ОСОБА_4 повідриває («повідрізає» - як варіант) їй ноги. Такі погрози, які позивач розцінює як психологічний тиск на дитину, відбувалися практично кожного разу при їх зустрічах в під`їзді або десь в будь-якому іншому місці. Дочка позивача ще маленька, вона сприймає погрози ОСОБА_4 реально, боїться її, плаче, боїться сама виходити з квартири до під`їзду, якщо вона виходить з квартири разом з матір`ю або батьком і зустрічає в під`їзді чи поряд зі входом до будинку ОСОБА_4 , ОСОБА_8 починає плакати, ховатися за батьків, або втікати назад в квартиру. Одного разу, забігши в квартиру з заплаканими очима, дочка поскаржилась позивачці, що ОСОБА_4 вдарила ОСОБА_8 , коли та піднімалась сходами, повертаючись додому. Коли ОСОБА_8 збиралася вийти з квартири і чула, що внизу відчинились двері квартири , в якій мешкає ОСОБА_4 , дитина боялась вийти з квартири та вимагала, щоб її хтось з батьків провели надвір. Дуже часто ОСОБА_4 гучно грюкає в двері квартири заявниці в пізній вечірній час, лякаючи цим вже сплячу Софію. Постійний страх, стреси та психологічні потрясіння від зустрічей та спілкування дочки позивача - Софії з ОСОБА_4 призвели до того , що в період з 28 вересня по 05 жовтня цього року дочка позивачка - ОСОБА_8 , потрапила до лікарні, де проходить обстеження та лікування. У неї встановлено діагноз - цукровий діабет І типу (інсулінозалежний), причиною якого, за словами лікарів, міг стати психологічний стрес або потрясіння. На повне переконання позивача, такий важкий стан здоров`я її дитини - ОСОБА_8 , 2016 року народження, спричинено саме постійними нападками та погрозами і залякуваннями з боку ОСОБА_4 (інших стресових ситуацій в житті дитини не було). Після повернення з лікарні, позивач попередила ОСОБА_4 про стан здоров`я дочки та про те, що ОСОБА_8 категорично заборонено нервувати. Натомість і після цього ОСОБА_4 продовжила знущатись над дочкою позивача - ОСОБА_8 . Так, 05 листопада близько 16:30 год. ОСОБА_4 довела дочку позивача - ОСОБА_8 до істерики, повертаючись додому на новому, щойно придбаному та подарованому їй на день народження, велосипеді, ОСОБА_8 залишила велосипед біля під`їзду та піднялась на другий поверх до квартири, де побачила, що двері зачинені, а вона не має при собі ключа. Спускаючись назад на перший поверх - Софія зустріла ОСОБА_4 , яка стояла у дверях під`їзду та не випускала ОСОБА_8 з будинку, знову погрожуючи їй. В паніці ОСОБА_8 розвернулася та побігла назад на другий поверх, але так як двері квартири були зачинені, знову спустилась на перший поверх, в дверях під`їзду якого, продовжувала стояти ОСОБА_4 в загрозливій позі та «ричати» на дитину. Потім ОСОБА_4 все ж випустила дочку позивача - ОСОБА_8 , з під`їзду будинку, але велосипед взяти дитині не дозволила. ОСОБА_8 у сльозах та істериці з криком, переляком, побігла до позивача на роботу. Дитина була така збуджена та перелякана, що мати ледве зрозуміла, про що вона говорить. ОСОБА_1 разом з ОСОБА_8 повернулись до будинку, де вони знайшли велосипед з порізаними колесами. Схожі ситуації трапляються вже тривалий час, де б ОСОБА_4 не зустріла дочку позивача - ОСОБА_8 , вона обов`язково її зачепить, злякає, почне погрожувати. ОСОБА_8 ще маленька дитина, вона всі погрози ОСОБА_4 сприймає як реальні, боїться її, нервує, переживає, лякається, плаче. За таких обставин, позивач вважає, що поведінка та дії ОСОБА_4 містять ознаки булінгу стосовно ОСОБА_3 , якими спричинено важку шкоду здоров`ю дитини - захворювання на цукровий діабет, а відмова Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області в складенні протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4 є неправомірною. Неправомірна бездіяльність Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області проявилась у не складанні протоколу про адміністративну відповідальність щодо ОСОБА_4 про здійснення булінгу щодо малолітньої ОСОБА_3 , 2016 року народження, чим було завдано ОСОБА_1 шкоду її правам та законним інтересам на притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 за вчинення булінгу стосовно дочки позивача, ОСОБА_3 , 2016 року народження. У зв`язку з викладеним, представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом.

Представник позивача - Пудлінська Л.І. у судовому засіданні просила позов задовольнити, підтвердила наявність обставин, викладених у позові та пояснила, що до органів поліції зверталася один раз з заявою, систематичність дій ОСОБА_4 підтверджується матеріалами, наявними у поліції. ОСОБА_4 попереджали про те, що дитина - ОСОБА_3 хворіє, тому її не треба чіпати. Всі події щодо дитини відбувалися без свідків, жодних доказів щодо вчинення ОСОБА_4 вищевказаних дій щодо дитини немає.

Представник відповідача - Коцур І.А. позов не визнала, пояснила, що було здійснено перевірку звернень ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та встановлено, що кожна із сторін зверталися до поліції стосовно конфлікту між собою, який почався у 2020 році. Жодної довідки про діагноз дитини надано не було. Конфлікт з дитиною розпочався наприкінці 2024 року, але немає підтверджуючих документів. Батьки дитини не зверталися до поліції, до служби у справах дітей, до школи. ОСОБА_4 була звільнена зі школи не через булінг (цькування) дітей. Є поняття булінгу, яке включає в себе навчальний процес, має бути вчитель, вихователь, ученик. Якщо подія сталася не на території школи, навчального закладу і не пов`язана з навчанням, це не є булінгом. Така подія може розглядатися як дрібне хуліганство, але мають бути свідки та докази. З ОСОБА_4 була проведена бесіда та повідомлено про наслідки вчинення правопорушень.

Представник відповідача - Степанюк О.В. позов не визнав та пояснив, що якщо немає доказів, які підтверджують слова заявника, після складання протоколу, суд закрив би провадження. Можливо наявний факт цькування або дрібне хуліганство, але немає доказів. Представник відповідача вважає, що не було достатніх підстав для складання протоколу.

Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 07.04.2025 року адвокат Пудлінська Л.І. в інтересах ОСОБА_1 зверталася до керівника Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області з заявою, в якій просила скласти протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 з приводу здійснення булінгу стосовно малолітньої ОСОБА_3 , яким спричинено важку шкоду здоров`ю дитини.

17.04.2025 року Одеським районним управління поліції №2 ГУНП в Одеській області за вих. №61/П-466 було надіслано лист ОСОБА_5 , в якому зазначено, що звернення зареєстровано до ІТС ІПНП (ЄО) Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області за №5426 від 31.03.2024 року. ОСОБА_1 не надано будь-якої підтверджуючої доказової бази за фактом, викладеним у зверненні, а роз`яснення обставин, як безпосереднього учасника події, не є достатніми для визнання дій ОСОБА_4 протиправними. На підставі наявних на теперішній час матеріалів, не видалося можливим встановити подію злочину, зібрати докази, на підставі яких, вказану подію можна було кваліфікувати як таку, що дійсно містить ознаки кримінального правопорушення.

Коментарем до ч.4 ст. 173 КУпАП («булінг (цькування) учасника освітнього процесу») зокрема передбачено, що булінг є терміном, який часто використовують для опису поведінки, яка насправді не підпадає під нього - це поняття не включає всяку вербальну чи фізичну агресію, наприклад: одноразову сварку, неприязнь до когось або одноразові акти агресії. У той же час подія, викладена у зверненні мала місце поза навчальним закладом, де здійснюється освітній процес, а саме: за місцем мешкання сторін конфлікту. Крім того, судовою практикою визначено, що типовою ознакою булінгу (цькування) є систематичність (повторюваність) діяння. Із ОСОБА_4 проведено бесіду профілактичного характеру щодо недопущення порушень чинного законодавства, які стосуються громадського порядку та громадської безпеки. Враховуючи вищевикладене, рішення за зверненням прийнято у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» №393/96-ВР від 02.10.1996 року. У разі незгоди із прийнятим рішенням, роз`яснено право оскаржити його до вищого органу поліції чи прокуратури.

З матеріалів ЄО №19647 від 31.12.2024 року за зверненням ОСОБА_1 , наданих на виконання ухвали суду, вбачається, що 27.12.2024 року ОСОБА_1 зверталася до керівника Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області з заявою, в якій просила відкрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 з приводу здійснення булінгу стосовно малолітньої ОСОБА_3 , яким спричинено важку шкоду здоров`ю дитини.

03.02.2025 року Одеським районним управління поліції №2 ГУНП в Одеській області за вих. №61/Б-1432 було надіслано лист ОСОБА_1 , в якому викладено аналогічні за змістом доводи, зазначені у листі №61/П-466 від 17.04.2025 року.

Відповідно до п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.53 рішення від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст. 55 Основного Закону України, в Рішенні від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

За змістом ч.3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Стосовно поняття «охоронюваний законом інтерес» у тому ж Рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд зазначає, що в цій справі, обраний ОСОБА_1 спосіб захисту, як визнання протиправними дій поліції щодо не складення протоколу про адміністративне правопорушення та зобов`язання уповноважених посадових осіб Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області скласти такий протокол з метою притягнення до адміністративної відповідальності іншу особу, не створить для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків.

Крім цього, з огляду на завдання адміністративного провадження, факт притягнення іншої особи до адміністративної відповідальності не може вплинути на особисті права та/або інтереси позивача.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18.06.2019 року у справі №826/3585/18.

Позивачем не вказано, які саме були порушені права, свободи або охоронювані законом її інтереси у сфері публічно-правових відносин, у межах розгляду саме цієї справи, та як впливає на них факт не притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення.

Крім того, такий спосіб захисту, як визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання скласти протокол про адміністративне правопорушення не передбачений ч.3 ст. 286 КАС України як такий, який суд має право застосувати за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 173-4 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за булінг (цькування), тобто діяння учасників освітнього процесу, які полягають у психологічному, фізичному, економічному, сексуальному насильстві, у тому числі із застосуванням засобів електронних комунікацій, що вчиняються стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи або такою особою стосовно інших учасників освітнього процесу, внаслідок чого могла бути чи була заподіяна шкода психічному або фізичному здоров`ю потерпілого.

Згідно ч.1 ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Пунктом 1 ч.1 ст. 255 КУпАП, передбачено, що у справах про адміністративні правопорушення, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів Національної поліції, зокрема за ст. 173-4 КУпАП.

Таким чином, за своєю правовою природою, відповідно до наведених положень КУпАП, повноваження відповідача щодо вирішення питання про складення протоколу про адміністративне правопорушення є виключною компетенцією уповноваженого органу, у даному випадку - уповноважених осіб Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області, а зобов`язання відповідача скласти протокол про адміністративне правопорушення буде втручанням у дискреційні повноваження органів поліції.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.3 ст. 2 КАС України).

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст. 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що вирішуючи питання про зобов`язання судом Одеське районне управління поліції №2 ГУНП в Одеській області прийняти рішення конкретного змісту, суд вийде за межі своєї компетенції, тим самим втрутившись в дискреційні повноваження відповідача, що не відповідає загальним принципам та засадам адміністративного судочинства.

Одеське районне управління поліції №2 ГУНП в Одеській області листом від 17.04.2025 року за вих. №61/П-466, адресованим ОСОБА_5 , роз`яснило, серед іншого, правооскаржити рішення органу поліції до вищого органу поліції чи прокуратури.

Проте, ОСОБА_1 не скористалася своїм правом та не оскаржила рішення Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області щодо відсутності підстав для складення протоколу про адміністративну відповідальність відносно ОСОБА_4 до вищого органу поліції.

Згідно з положеннями ст.ст. 221, 280 КУпАП, суду, який розглядає справу про адміністративне правопорушення належить виключне повноваження щодо встановлення правильності і обґрунтованості складання працівником Національної поліції протоколу про адміністративне правопорушення та підстави для адміністративної відповідальності винної особи. Суду, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, при розгляді даної справи, також належить виключне повноваження щодо оцінки доказів, на підставі яких притягується особа до адміністративної відповідальності на відміну від суду, який розглядає спір в порядку, передбаченому КАС України щодо правомірності дій працівника поліції по оформленню події.

Відповідно до п.п.1, 3 ч.2 ст.129 Конституції України та ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши наявні докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72-76, 90, 242-246, 250, 286, 295, 297КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність уповноважених посадових осіб та зобов`язання вчинити певні дії- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На підставі ч.2 ст. 271 КАС України копію судового рішення невідкладно надіслати учасникам справи.

Повний текст судового рішення складено 04.09.2025 року.

Суддя М.Л. Пасечник