Справа № 240/13758/25
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/13758/25 Головуючий у 1-й інстанції: Леміщак Д.М.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

02 вересня 2025 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№ 70)" на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№ 70)" до Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

державна установа Бердичівська виправна колонія (№ 70) звернулась до суду із позовною заявою, в якій (після усунення недоліків) просила визнати неправомірною та скасувати постанову № 78044858, винесену 09.05.2025 старшим державним виконавцем Бердичівського відділу ДВС у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ковтун Л.М., якою відкрито виконавче провадження про стягнення виконавчого збору в сумі 32000,00 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт вказує, що у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про стягнення виконавчого збору 09.05.2025, оскільки відповідачем не виносилась постанова про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, а тому така постанова підлягає скасуванню.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

02.09.2025 від позивача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, в зв`язку з тим, що на той же день 02.09.2025 на 11:00 було призначено судове засідання в Житомирському окружному адміністративному суду.

Зважаючи на те, що відповідач не обмежений представництвом лише вказаного представника, а також враховуючи особливості розгляду даної категорії справ, зокрема строки їх розгляду, колегія суддів вважає, що в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, при цьому в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 у справі № 240/25544/23 зобов`язано державну установу Бердичівська виправна колонія (№ 70) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію сум податків з доходів фізичних осіб при виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні.

На виконання цього рішення 03.03.2025 Житомирським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист.

06.03.2025 до Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов виконавчий лист № 240/16962/24, поданий стягувачем ОСОБА_1 разом із заявою про примусове виконання рішення суду.

10.03.2025 старший державний виконавець Бердичівського відділу державної виконавчої служби Ковтун Л.М. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 77423894 на підставі виконавчого листа № 240/16962/24. У резолютивній частині постанови зазначено про стягнення з боржника, державної установи Бердичівська виправна колонія (№ 70), виконавчого збору в сумі 32000,00 грн.

10.03.2025 державним виконавцем Ковтун Л.М. винесено постанову про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 300,00 грн та постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 32000,00 грн у рамках виконавчого провадження № 77423894.

21.03.2025 стягувач ОСОБА_1 подав до Бердичівського відділу державної виконавчої служби заяву про повернення виконавчого листа № 240/16962/24. На підставі цієї заяви 15.04.2025 державним виконавцем Ковтун Л.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ОСОБА_1 у рамках виконавчого провадження № 77423894.

09.05.2025 старшим державним виконавцем Ковтун Л.М. винесено постанову № 78044858 про відкриття нового виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору в сумі 32000,00 грн з боржника, державної установи Бердичівська виправна колонія (№ 70).

Вважаючи постанову від 09.05.2025 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору протиправною, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом виокремлення в самостійне виконавче провадження у разі повернення виконавчого документа стягувач або закінчення того виконавчого провадження, у межах якого з боржника було стягнуто виконавчий збір.

При цьому, у разі, якщо виконавче провадження закінчено і винесена у ньому постанова щодо стягнення з боржника виконавчого збору є чинною (у порядку, визначеному законодавством, протиправною не визнана та не скасована) законодавством не передбачено іншої альтернативи поведінки виконавця, окрім як відкриття нового виконавчого провадження з виконання такої постанови.

Суд зазначив, що предметом спору в цій справі є безпосередньо постанова державного виконавця від 09.05.2025 про відкриття виконавчого провадження № 78044858 щодо виконання постанови державного виконавця від 10.03.2025 ВП № 77423894 в частині стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 32000,00 грн. Тобто вказана постанова державного виконавця від 10.03.2025 ВП № 77423894 в частині стягнення з позивача виконавчого збору фактично є виконавчим документом, за яким відповідачем відкрито спірне виконавче провадження.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частинами першою, другою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною.

Частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

До обов`язків виконавця належить здійснення заходів примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18).

Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (частина третя статті 27 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Так, предметом спору у даній справі є вирішення питання правомірності підстави для відкриття виконавчого провадження №78044858 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №77423894.

Матеріалами справи встановлено, що на примусовому виконанню у Бердичівському відділі державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебував виконавчий лист №240/16962/24 про зобов`язання Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податків з доходів фіщичних осіб при виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні.

10.03.2025 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №77423894. При цьому, в межах даного виконавчого провадження державним виконавцем 10.03.2025 винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 32 000,00 грн та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 300,00 грн.

В подальшому, за заявою стягувача від 21.03.2025, керуючись п.1 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження", державним виконавцем винесено постанову від 15.04.2025 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Разом з тим, лише 09.05.2025 старшим державним виконавцем Бердичівського відділу ДВС у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Ковтун Л.М. у межах виконавчого провадження №78044858 винесено постанову, якою відкрито виконавче провадження про стягнення виконавчого збору в сумі 32 000,00 грн.

Слід зазначити, що якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією (абзац шостий пункту 2).

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження (абзац сьомий пункту 2).

У цій справі йдеться про обов`язок державного виконавця ухвалити нову постанову про стягнення виконавчого збору вже після того, як виконавчий документ, з яким пов`язані виконавчий збір, повернений стягувачеві з підстав, встановлених пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, та водночас і про неможливість (неправомірність) відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору, яка ухвалена до того, як виникли підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві (зокрема, одночасно з відкриттям виконавчого провадження відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII).

Так, у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення немайнового характеру розмір й підстави стягнення виконавчого збору не залежать від повного або часткового виконання виконавчого документа. Виконавчий збір у цьому випадку має фіксований розмір і стягується з боржника, як це зазначив Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/31541/20.

Водночас у постанові від 22 жовтня 2021 року у справі № 520/17933/2020, Верховний Суд зазначив: «…З аналізу статей 26, 45 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, а його безпосереднє стягнення здійснюється без виокремлення в інше виконавче провадження за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача. Винятком з цього правила є випадки, передбачені частиною третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. У такому випадку виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа стягувачу виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує на загальних підставах в окремому виконавчому провадженні».

Так, в контексті обставин досліджуваної справи, державний виконавець зобов`язаний стягнути виконавчий збір навіть після того, як виконавчий документ повернений стягувачу (якщо цей збір не був стягнутий до повернення виконавчого документа). Водночас зміст частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII дає підстави вважати, що цей обов`язок державний виконавець має реалізувати в спосіб винесення після постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених Законом № 1404-VIII, постанови про стягнення виконавчого збору (якщо виконавчий збір не був стягнутий в рамках виконавчого провадження за «основним» виконавчим документом) і для примусового виконання цієї постанови відкрити окреме, інше виконавче провадження, про що ухвалити відповідну постанову.

Вищезазначений алгоритм дій державного виконавця описаний у постанові від 17.04.2024 у справі №420/6811/23 де Верховного Суд зазначив, що під час виконавчого провадження з примусового виконання, зокрема, судового рішення, виконавчий збір може бути стягнений (повністю або частково) та зарахований до Державного бюджету України, що таким чином не дає підстав (передумов) для повторного стягнення з боржника тієї самої суми виконавчого збору за тим самим виконавчим документом після того, як стягувач подав заяву про його повернення.

Водночас якщо виконавчий збір не був стягнений (повністю) в рамках «основного» виконавчого провадження, а виконавчий документ підлягає поверненню стягувачеві (зокрема з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII), то державний виконавець зобов`язаний його стягнути у рамках окремого (іншого) виконавчого провадження, передумовою для відкриття якого Закон №1404-VIII (частина третя статті 40) передбачив винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, протиправність оспорюваного рішення у цій справі зумовлена тим, що державний виконавець відкрив виконавче провадження з примусового стягнення виконавчого збору на підставі постанови, яка була ухвалена до того, як виникли підстави для повернення виконавчого документа стягувачу, тобто в рамках основного виконавчого провадження №77423894.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що за описаних обставин цієї справи ухвалення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження №78044858 від 09.05.2025 - позаяк державний виконавець не виніс постанови про стягнення виконавчого збору, яка підлягала б примусовому виконанню, - не відповідало приписам частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII. У цьому зв`язку варто зазначити також, що подібний спосіб «виокремлення» виконавчого провадження - тобто без винесення окремої постанови відповідно до приписів частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII - може за певних умов спричинити повторне стягнення виконавчого збору з боржника, чого допускати не можна.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31.10.2024 у справі №380/17049/23 щодо застосування приписів статті 40 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначені позиції є релевантними до обставин цієї справи і мають бути враховані під час її вирішення.

Відтак, за наявності факту винесення постанови від 15.04.2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №77423894 та за відсутності факту винесення державним виконавцем після цього постанови про стягнення виконавчого збору, являється протиправною спірна постанова державного виконавця від 09.05.2025 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання постанови державного виконавця від 10.03.2025 про стягнення виконавчого збору.

Таким чином, державний виконавець, приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження 09.05.2025 щодо стягнення виконавчого збору, діяв без дотриманням вимог чинного законодавства України, а тому колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду у справі №640/8132/20 (постанова від 16.12.2021 року), оскільки висновки Верховного Суду у вказаній постанові не є релевантними до обставин даної справи.

Верховний Суд в постанові від 16 грудня 2021 року у справі № 640/8132/20 зробив наступний висновок, якщо виконавче провадження закінчено й ухвалені в ньому постанови щодо стягнення з боржника виконавчого збору, та щодо стягнення з боржника витрат виконавчого провадження є чинними в порядку, визначеному законодавством, не визнані протиправними та не скасовані, законодавство не передбачає іншої поведінки виконавця, окрім як відкриття нового виконавчого провадження з виконання таких постанов.

При цьому, у справі, що розглядається відповідачем не виносилась постанова про закінчення виконавчого провадження.

З огляду на наведене, доводи позивача про протиправність оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору від 09.05.2025 ВП №78044858 підтверджені належними та допустимими доказами, а тому колегія суддів до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при розгляді адміністративної справи допустив неповне з`ясування усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржене рішення суду винесено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.6 ст.139 КАС України).

Судом встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 2422,4 грн., а за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 3633,6 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№ 70)" задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№ 70)" задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Бердичівського відділу ДВС у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Ковтун Л.М. від 09.05.2025 №78044858, якою відкрито виконавче провадження про стягнення виконавчого збору в сумі 32 000,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" судовий збір у розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Смілянець Е. С.