Справа № 140/3363/25
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року ЛуцькСправа № 140/3363/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі ГУ ПФУ в Донецькій області, відповідач), з врахуванням уточненої позовної заяви, про визнання протиправними дій щодо відмови у зарахуванні до загального страхового стажу періоду роботи з 04.07.1986 по 04.07.1989 у військовій частині польової пошти НОМЕР_1 стройової частини згідно з довідкою №8/105798 від 01.02.2022; зобов`язання зарахувати до загального страхового стажу період роботи з 04.07.1986 по 04.07.1989 у військовій частині польової пошти НОМЕР_1 стройової частини згідно з довідкою №8/105798 від 01.02.2022 та зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 24.11.2024, тобто з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, досягнувши необхідного пенсійного віку, 16.01.2025 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою та документами про призначення пенсії за віком згідно із Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 23.01.2025 № 15 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого Законом № 1058-IV. До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 04.07.1986 по 04.07.1989, оскільки дату звільнення та дату і номер наказу на звільнення дописано, а архівна довідка №8/105798 від 01.02.2022, видана Міністерством оборони російської федерації не взята до увагу, оскільки видана без проставлення апостиля.

Позивач не погоджується із вказаним рішенням та зазначає, що період роботи з 04.07.1986 по 04.07.1989, який підтверджений належними доказами, повинен бути зарахований до страхового стажу, а тому просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 13).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а.с. 16-21) відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що до страхового стажу згідно записів 8-11 трудової книжки від 20.01.1979 серії НОМЕР_2 не зараховано період роботи в військовій частині польова пошта № НОМЕР_1 (російська федерація) з 04.07.1986 по 04.07.1989, оскільки дату звільнення та дату і номер наказу на звільнення дописано іншою ручкою, що не відповідає вимогам пунктів 14, 16 та 39 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162.

Відповідно до вимог пункту 3 Порядку № 637 для підтвердження вищезазначеного стажу роботи позивачем надано архівну довідку Міністерства оборони російської федерації № 8/105798 від 01.02.2022. Однак, з 01.01.2023 припинено участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Відповідно до пункту 2.9 розділу ІІ Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 «Про затвердження порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Переклад довідки українською мовою не надавався, довідку не легалізовано, знак апостиля відсутній. Тому органом Пенсійного фонду правомірно прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії. Просить в задоволенні позову відмовити.

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 16.01.2025 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно із Законом № 1058-IV.

Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 23.01.2025 № 15 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Крім того, згідно із цим рішенням загальний страховий стаж позивача складає 19 років 11 місяців 28 днів, при необхідному після досягнення 63 років з 01.01.2024 по 31.12.2024 не менше 21 років.

До страхового стажу не зараховано період роботи в РСФСР з 04.07.1986 по 04.07.1989 згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20.01.1979, оскільки дату звільнення та дату і номер наказу на звільнення дописано, згідно архівної довідки №8/105798 від 01.02.2022, виданої Міністерством оборони російської федерації, оскільки документи, що не мають установленої форми не приймаються до розгляду без накладення апостиля незалежно від дати їх видачі (а.с. 8).

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року, з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Частиною другою вказаної статті визначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За приписами частин другої, четвертої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно із статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з аналізу вказаних вище приписів чинного законодавства, суд дійшов висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 23.01.2025 № 15 при обрахунку страхового стажу позивача не взято до уваги періоди роботи з 04.07.1986 по 04.07.1989 (оскільки згідно записів трудової книжки дату звільнення та дату і номер наказу на звільнення дописано іншим чорнилом). Також не зараховано вказаний період і згідно архівної довідки № 8/105798 від 01.02.2022, виданої Міністерством оборони російської федерації, оскільки документи, що не мають установленої форми не приймаються до розгляду без накладення апостиля незалежно від дати їх видачі (а.с. 8).

З дослідженої судом трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 (а.с. 6-7), слідує, що позивач 04.07.1986 прийнятий на посаду машиніста-кочегара теплового господарства у військову частину польова пошта НОМЕР_1 (наказ № 159 від 07.07.1986) та 04.07.1989 звільнений за закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 29 КЗОТ РСФСР (наказ № 185 від 04.06.1989) (записи №№8, 11).

На момент вчинення спірного запису у трудову книжку діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162.

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції №162 встановлено, що всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видачі наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - в день звільнення і повинні чітко відповідати тексту наказу (розпорядженню). Записи проводяться арабськими цифрами (число та місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, пір`яною або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.

Зазначена Інструкція в Україні не застосовується з прийняттям наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, яким затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).

Відповідно до п. 2.4 Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 2.6 Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно з пунктом 2.9 Інструкції виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

Пунктом 4.1 Інструкції визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, з вищенаведених норм слідує, що обов`язок ведення трудових книжок покладено на адміністрацію підприємств, а тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання про призначення пенсії.

Період роботи позивача не врахований відповідачем до загального страхового стажу, а саме з 04.07.1986 по 04.07.1989, оскільки дата запису про звільнення з роботи, номер наказу і дата наказу про звільнення дописані іншим чорнилом.

З такими твердженнями відповідача суд не погоджується та зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17, у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 у справі № 654/890/17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Водночас, судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи. Ці записи у трудовій книжці між собою пов`язані хронологічно.

Відтак, такі записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Доказів визнання неправдивими або недостовірними записів у трудовій книжці позивача щодо вказаного періоду роботи відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком.

Суд зауважує, що чинним законодавством не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому, працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Таким чином, окремі недоліки в записах у трудовій книжці, про які вказано у спірному рішенні, не можуть бути підставою для їх виключення з трудового стажу позивача, оскільки позивач не може відповідати за грамотність та чіткість при внесенні адміністрацією підприємства записів до трудової книжки.

В свою чергу, спірний період роботи підтверджено і архівною довідкою, виданою Міністерством оборони російської федерації від 01.02.2022 № 8/105798 (а.с. 9).

Як слідує з оскаржуваного рішення, відповідачем не взято до уваги вказану архівну довідку, з підстав відсутності проставлення апостиля.

З такими твердженнями відповідача суд не погоджується та зазначає наступне.

З даного приводу суд зазначає, що за правилами частини другої статті 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України Про зайнятість населення від 05.07.2012 № 5067-VI права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року та ратифіковану Законом України "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах" встановлено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

01.12.2022 було прийнято Закон України № 2783-ІХ «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22.12.2022 Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23.12.2022 Закон набрав чинності.

Вказаний Закон передбачає: зупинення дії у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь Конвенції та Протоколу до неї; вихід з зазначеної Конвенції та Протоколу до неї.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 84 Мінської конвенції кожна Договірна Сторона може вийти з цієї Конвенції, направивши письмове повідомлення про це депозитарію за 12 місяців До закінчення поточного п`ятирічного терміну її дії. Мінська конвенція набрала чинності 19 травня 1994 року. Останнім днем чергового п`ятирічного періоду дії Конвенції для України є 18 травня 2024 року.

З 19 травня 2024 року Конвенція буде вважатися припиненою для України у відносинах з усіма її сторонами. Після виходу України з Мінської Конвенції правове співробітництво у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься на підставі двосторонніх міжнародних договорів України з відповідними державами-учасницями Мінської конвенції та багатосторонніх міжнародно-правових інструментів, що діють в рамках Ради Європи, ООН, Гаазької конференції з міжнародного приватного права, чинних у відносинах з відповідними державами. За відсутності міжнародного договору співробітництво судів та інших компетентних органів у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься згідно з внутрішнім законодавством на основі принципу взаємності.

Таким чином, відповідно до цих норм права Україна продовжує бути учасницею і дотримуватись зобов`язань за Конвенцією щодо її учасників до настання терміну виходу України з Конвенції (зважаючи на те, що Конвенція була ратифікована Україною в жовтні 1994 року, це щонайменше 1 рік). Однак, це правило не поширюється на відносини з Росією та РБ, оскільки Законом від 01.12.2022 було зупинено дію Конвенції у відносинах з цими країнами вже тепер.

Отже, після набуття зазначеним Законом чинності 23.12.2022, Конвенція перестала застосовуватись у відносинах, зокрема, з російською федерацією щодо будь-яких документів виданих та посвідчених у цих країнах, незалежно від дати їх видачі та посвідчення.

Натомість, Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову від 04.02.2023 № 107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення.

Зважаючи на той факт, що станом на 24 лютого 2022 року Конвенція і Протокол до неї у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь діяли, і виготовлені або засвідчені там документи приймалися на території України без спеціального посвідчення, з прийняттям цієї Постанови документи цих держав і надалі приймаються на території України без спеціального посвідчення, але лише під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Після припинення воєнного стану в Україні та закінчення строку 6 місяців після його припинення передбачається проставлення апостиля, що випливає з наведеного вище.

Враховуючи, що архівна довідка, видана на території рф до 24.02.2022, приймалися на території України без спеціального посвідчення, тому твердження відповідача про необхідність проставлення апостилю є безпідставною.

Суд зазначає, що відсутність проставлення апостилю на довідці, виданій 01.02.2022 не може бути підставою для органів Пенсійного фонду в обмеженні особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Тому, період роботи позивача з 04.07.1986 по 04.07.1989 у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 підтверджено трудовою книжкою серії НОМЕР_2 та додатково архівною довідкою 01.02.2022 № 8/105798, виданою позивачу та підлягає зарахуванню до його страхового стажу.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про протиправність рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 23.01.2025 № 15 про відмову у призначенні пенсії та його скасування.

Як слідує з уточненої позовної заяви, позивач просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не зарахування спірного періоду роботи. Однак, суд зазначає, що відмова органу Пенсійного фонду в призначенні пенсії за віком та незарахування спірного періоду роботи була оформлена рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 23.01.2025 № 15, якому суд дав належну оцінку. У даному випадку, саме це є рішенням (тобто, є актом індивідуальної дії у розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України) про відмову в призначенні пенсії за віком, яке суд визнав протиправним та скасував.

Суд при вирішенні даного спору зазначає, що визнання протиправним та скасування рішення органу Пенсійного фонду судом не потребує в подальшому визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Донецькій області щодо відмови в зарахуванні спірного періоду роботи. Тому в цій частині позов до задоволення не підлягає.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, то суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся із заявою про призначення пенсії за віком (після досягнення 63 років) ІНФОРМАЦІЯ_2 , то пенсія останньому підлягає призначенню саме з 24.11.2024, тобто з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Відтак, виходячи із наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що оскільки позивач досяг пенсійного віку та за умови зарахування періоду роботи з 04.07.1986 по 04.07.1989 у нього наявний достатній страховий стаж роботи, тому він має право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-ІV, з 24.11.2024.

Отже, беручи до уваги зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 23.01.2025 №15 про відмову в призначенні пенсії за віком та зобов`язання відповідача ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи в військовій частині польова пошта НОМЕР_1 з 04.07.1986 по 04.07.1989 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, з 24.11.2024.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, оскільки позовні вимоги задоволені частково, тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань вказаного відповідача судовий збір в сумі 605,60 грн, сплачений в розмірі 1211,20 грн квитанцією від 31.03.2025 (а. с. 4).

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у призначенні пенсії від 23 січня 2025 року № 15.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 з 04.07.1986 по 04.07.1989 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, з 24.11.2024.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84121, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ).

Суддя Р.С. Денисюк