Справа № 420/13598/25
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати їй пенсії з 01.06.2021 р., неправомірними;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату пенсії за віком та перерахувати заборгованість з червня 2021 року ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач з 2021 року отримувала пенсію, призначену за віком. Про припинення виплати пенсії дізналась у лютому 2025 року. У зв`язку із перебуванням позивачки за межами України вона не мала змоги перевіряти свій розрахунковий рахунок і вважала, що пенсія, що підлягала до виплати, накопичується на рахунку. Позивачка не могла передбачити, що орган держави, в даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, який покликаний захищати права та законні інтереси громадян у сфері пенсійного та соціального забезпечення, може ці права порушувати. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таке призупинення/припинення виплат пенсії з боку публічних органів є порушенням права власності позивача, яке гарантоване Конституцією України та нормами міжнародного права.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.05.2025 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідачем Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області наголошено, що відповідач заперечує щодо заявлених вимог з окреслених у відзиві підстав, та просить у їх задоволенні відмовити у повному обсязі.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується виданим 02.11.2021 року паспортом громадянки України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , орган видачі - ЗІТА1.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в Херсонській області, при досягненні пенсійного віку їй призначено пенсію за віком, яка виплачувалась.

У лютому 2025 року позивач дізналася про припинення виплати їй пенсії, однак, у зв`язку із перебуванням за межами України, не мала змоги перевіряти свій розрахунковий рахунок і вважала, що пенсія, що підлягала до виплати, накопичується на рахунку.

З метою отримання інформації стосовно припинення виплат пенсії, до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області за вих. №884/8 було направлено адвокатський запит.

Відповідно до відповіді відповідача на вищевказаний адвокатський запит за вих. № 2100-0210-8/5157 від 11.02.2025 р., виплату пенсії гр. ОСОБА_1 припинено з 01.06.2021р. на підставі пункту 4 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.

Враховуючи зазначені обставини, представником позивача 12.02.2025 року засобами електронного зв`язку було подано заяву щодо поновлення ОСОБА_1 нарахування та виплати пенсій за віком.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області не було розглянуто заяву про поновлення пенсійних виплат, а представник позивача, як і безпосередньо позивач досі не отримали жодної відповіді на подану заяву про поновлення пенсійних виплат.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 стало відомо, що відповідну заяву не розглянуто, а пенсійні виплати не поновлено.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що суперечить чинному законодавству України, з урахуванням чого звернулась до суду за захистом та відновленням порушених прав.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод: основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки; організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) є спеціальним законом, яким визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування регламентується Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV). Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Призупинення/припинення виплат пенсії з боку публічних органів с порушенням права власності позивача, яке гарантоване Конституцією України та нормами міжнародного права.

Так, положення Конституції України, Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V (набрала чинності з 1 лютого 2007 року). Закону України № 1058-IV та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, полягають у такому:

1) право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою, і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України:

2) іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж обов`язки, як і громадяни України за винятками, установленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України;

3) держава гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами;

4) громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом;

5) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, застраховані згідно із Законом № 1058-IV та які досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку, мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені в статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом:

6) іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом;

7) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи за межами України або її відсутність (спірність) не може бути умовою для обмеження реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (перегляду, відтермінування тощо);

8) не може бути привілеїв чи обмежень у механізмі реалізації конституційного права на соціальний захист, зокрема, за ознаками етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання або іншими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення. порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника (параграфи 52, 56).

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

Протиправна невиплата пенсії або протиправне невідновлення виплати пенсії, що сталися з вини держави в особі її компетентних органів (зокрема, Верховної Ради. України. Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Пенсійного фонду України), можуть бути віднесені до триваючих правопорушень, оскільки суб`єкт владних повноважень відповідний орган ПФУ протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) стосовно пенсіонера, чим порушує його/її право на соціальних захист пенсійне забезпечення.

З визначення поняття "пенсія" слідує, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання пенсії (чи її перерахунок). Кінцевий термін або строк, на який призначається пенсія, не може встановлюватись, оскільки це суперечить самому визначенню та суті пенсії. Тому виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу.

Право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1. Протоколу першого Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" гарантує всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Таким чином, право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки за чинним законодавством України особа мас обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.

Отже, в даному випадку позивач має передбачене законом право на "автоматичне" отримання пенсії без власних зустрічних дій, і це право є абсолютним.

Правова позиція Верховного Суду, викладена в ухвалі від 3 березня 2025 року у справі №160/5259/20 (адміністративне провадження №К/990/2574/22), має суттєве значення для розгляду цієї справи, оскільки стосується тотожних правовідносин щодо поновлення пенсійної виплати та контролю за її фактичним здійсненням.

У цій ухвалі Верховний Суд:

- чітко вказав, що виплата пенсії має відбуватися не лише номінально, а саме шляхом зарахування коштів на банківський рахунок позивача, що є доказом реального поновлення порушеного права;

- підтвердив юрисдикцію суду після набрання рішенням законної сили у частині контролю за його виконанням;

- зобов`язав Пенсійний фонд не просто надати формальний звіт, а підтвердити виконання зобов`язання реальними діями (виплата, зарахування коштів);

- наголосив, що відповідач не має дискреції у способі виконання рішення, і будь-яке відхилення від вказаного судом порядку порушення;

- зазначив, що право на пенсію це право власності, яке захищається як національним правом, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 6 та ст. 1 Протоколу №1).

Отже, правова позиція Верховного суду у цій справі підтверджує, що поновлення пенсії можливе лише шляхом її фактичної виплати у формі, визначеній судом, а будь-яке ухилення від обов`язку триваюче правопорушення.

Кожен громадянин України, за загальним правилом, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав, зокрема, на соціальний захист.

Відносини, пов`язані з реалізацією права на отримання пенсії за загальним правилом, мають безстроковий характер.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, є однією з форм соціального захисту. Це визначає зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Як зазначив Верховний Суд: «пенсія за віком це свого роду державний депозит» (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи та підлягає безумовному поверненню державою в установленому розмірі протягом усього життя пенсіонера, крім випадків, що можуть бути встановлені законом. Особу можна позбавити як права на депозит, такі права на пенсію лише за добровільної відмови від цього виду власності. Тому позбавлення громадянства, вчинення злочину тощо жодним чином не позбавляють особи такої власності.

Під час вирішення спору по справі № 475/164/17 Верховний Суд ще раз акцентував увагу на тому, що право громадянина на одержання та призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки відповідно до конституційних принципів право на пенсійне забезпечення гарантується незалежно від того, де проживає така особа. Тому з огляду на існування двох головних ознак, таких як досягнення установленого Законом України № 1058-IV пенсійного віку та наявність необхідного для призначення відповідного виду пенсії страхового стажу, невиплата пенсії у зв`язку із проживанням пенсіонера за кордоном с не законною.

Така правова позиція також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 14 лютого 2019 року у справі № 766/15025/16-а, від 12 вересня 2019 року у справі № 653/643/17.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону поновлення виплати пенсій здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Таким чином, проживаючи в Республіці Італії, як громадянка України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

При цьому, застосовуючи строки у зазначеній сфері, на що, серед іншого, наголошено відповідачем, необхідно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист.

Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, зокрема, органом ПФУ, за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати.

Отже, проживаючи в Республіці Італії, як громадянка України, позивачка має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості:

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд:

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов' язкове державне пенсійне страхування».

В судовому порядку виплата пенсії позивачу не припинялася, органом Пенсійного фонду України рішення про припинення виплати пенсії з встановлених законом підстав не приймалося.

Відтак, відповідач протиправно припинив виплату пенсії позивачу без прийняття окремого рішення, як того вимагають приписи ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Судом з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 у встановленому чинним законодавством порядку звернулася з відповідною заявою щодо поновлення нарахування та виплату пенсії.

Отже, враховуючи викладене, позивач вчинила належні та достатні заходи для поновлення відповідачем виплати їй пенсії.

Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005р. затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов' язкове державне пенсійне страхування".

Наведений вище Порядок № 22-1 передбачає можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його представником, який діє на підставі виданої йому довіреності, (п.1.1, 1.3.4.1.4.2 Порядку).

Поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії (п.2.8 Порядку № 22-1).

Крім того, відсутність у пункті 1.3 Порядку №22-1 згадки про заяви з приводу поновлення виплати пенсії не можна тлумачити як заборону подання таких заяв представниками пенсіонерів, що виїхали на постійне проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-a, 21.12.2020 у справі № 229/4165/17 та від 20.01.2022 у справі № 280/4551/21.

Європейський суд з прав людини зазначив, що в контексті статті 1. Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «майно охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 рішення від 02.03.2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»), Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми с «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність. Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань».

Відповідачем протиправно не поновлено виплату та не виплачується позивачці пенсія за її заявою.

Волевиявлення щодо виплати належної позивачці пенсії оформлено письмово, що не суперечить жодній нормі чинного законодавства, а проживання за межами України не може бути підставою для зупинення виплати належної їй пенсії у зв`язку з тим, що позивачка є застрахованою особою, а тому має безумовне право на пенсійне забезпечення.

Кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав. Позивачі як громадяни України незалежно від країни свого проживання вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, зокрема, і правом на пенсійне забезпечення.

Громадяни України, які проживають за її межами мають такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, поза як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. 1). Ратифікувавши вказану Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині 1 Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Таким чином, що з боку відповідача наявна протиправна бездіяльність щодо невиплати належної позивачці пенсії у зв`язку з тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області діяло не у порядок та спосіб передбачений Законом.

Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

На підставі наведеного, право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити тільки на громадян, які виїхали за межі України на постійне проживання до інших держав, а й перебувають у таких державах тимчасово.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, є правомірними, а отже підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,, задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати їй пенсії, з 01.06.2021 р.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 , поновити виплату пенсії за віком, та перерахувати заборгованість, починаючи з червня 2021 року.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73036, м. Херсон, вул. 28 Армії, буд. 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Рішення складено 01.09.2025 року, з урахуванням знаходження судді Харченко Ю. В. у відпустці, у період з 30.05.2025 року по 27.06.2025 року, з 15.08.2025 року по 22.08.2025 року, а також на лікарняному з 07.07.2025р. по 08.08.2025 р., включно.

Суддя Ю.В. Харченко

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,, задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати їй пенсії, з 01.06.2021 р

01.09.25.