Справа № 160/31263/24
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 вересня 2025 року м. Дніпросправа № 160/31263/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Шлай А.В., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 року, (суддя суду першої інстанції Боженко Н.В.), прийняту в порядку спрощеного провадження в м. Дніпрі, в адміністративній справі №160/31263/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті в частині складення 14.10.2024 р. Акту № АР 062709 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відносно позивачки ОСОБА_1 та Постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 076086 від 13.11.2024 р. за якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за абз 3 ч. 1 ст. 60 Закону України Про автомобільний транспорт;

- визнати протиправною та скасувати Постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 076086 від 13.11.2024 р. за якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за абз 3 ч. 1 ст. 60 Закону України Про автомобільний транспорт.

Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність притягнення позивача до відповідальності за порушення вимог законодавства з безпеки на транспорті, в тому числі в частині складення акту про проведення перевірки. Зазначає, що не була автомобільним перевізником, а тому не могла бути притягнута до відповідальності за відповідне порушення.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 10.02.2025 позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав протиправною та скасував постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 13.11.2024 року №076086 про застосування адміністративно господарського штрафу відносно ОСОБА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовив.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Державна служба України з безпеки на транспорті звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що саме позивач є автомобільним перевізником в розумінні ЗУ «Про автомобільний транспорт», а відтак до нього правомірно застосовуються адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу на підставі постанови. Також, відповідач зазначає, що позивач вводить суд в оману вказуючи, що транспортний засіб та причеп передані в оренду фізичній особі на підставі договору оренди, оскільки вказаний договір є нікчемним.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами прави підтверджено, що згідно з Актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 14.10.2024 року №АР062709 (далі Акт перевірки) під час перевірки транспортного засобу RENAULT KOGEL АЕ32994НВ, що належить позивачу, виявлено порушення ст. 34 Закону України Про автомобільний транспорт від 05.04.2001 року №2344-III (далі Закон №2344-III) відсутні заповнені тахокарти водія за 10-13.10.2024 року або бланки підтвердження діяльності, чим порушено вимоги п. 3.3. Наказу МТЗУ від 24.06.2010 року №385 та п. 6.4. Наказу МТЗУ від 07.06.2010 року №340, за що передбачено відповідальність згідно абз. 3 ч. 1. ст. 60 Закону №2344-III.

Відповідно до Постанови про застосування адміністративного-господарського штрафу від 13.11.2024 року №076086 (далі Постанова) на позивача згідно Акту перевірки накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.

Вважаючи Постанову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є автомобільним перевізником у відповідності до Закону, відтак до неї не можуть бути застосовані адміністративні санкцій.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом 2344-III.

Згідно статті 1 Закон №2344-III:

- автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

- пасажирські перевезення - перевезення пасажирів легковими автомобілями або автобусами.

За ч. 1 ст. 34 автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Відповідно до ст. 39 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Документи для регулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України

Частиною 1-2 статті 48 Закон №2344-III визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Згідно підстав позову позивач заявив єдиний аргумент зупинений автомобіль не використовувався нею як автомобільним перевізником, в той час як таке використання здійснювала інша особа, яка має таке ж прізвище.

Відповідач щодо цього аргументу заперечував тим, що наданий позивачем доказ на підтвердження передачі права користування є неналежним, до того ж не надавався водієм при перевірці чи позивачем під час прийняття рішення щодо притягнення його до відповідальності.

Дійсно, позивачем надано договір оренди вантажного автомобіля, згідно якого саме той автомобіль, що було зупинено працівниками відповідача, погоджено в передачу в оренду від позивача ОСОБА_2 , за п. 3.1. цього договору передача здійснюється в момент підписання договору.

Суд зазначає, що вирішення цього спору згідно положень законодавства не залежить від вказаного доказу, оскільки перебуває в площині перевірки дій відповідача в іншому аспекті.

Так, не є спірним між сторонами, той факт що притягнення до відповідальності здійснюється саме щодо автомобільного перевізника.

Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону №2344-III, застосовується до автомобільних перевізників.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 14.12.2023 року у справі №620/5330/22, від 22.03.2023 року у справі №240/22448/20.

Отже, відповідач, як уповноважений суб`єкт повинен належним чином визначити автомобільного перевізника, який здійснює відповідне перевезення автомобілем, що зупинено працівниками відповідача.

Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.

Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом шістнадцятим частини першої статті 60 Закону № 2344-III. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).

На місці здійснення габаритно-вагового контролю водій повинен пред`явити ті документи, які від нього вимагаються (стаття 48 Закону № 2344-III). Під час такого контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Але й адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону № 2344-III) накладається не на місці габаритно-вагового контролю. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія транспортного засобу, які зафіксовані в акті проведення перевірки (додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом).

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 22.03.2023 року у справі №240/22448/20.

Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.

Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Транспортна послуга - перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов`язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пункту 11.1 зазначених Правил №363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

За відсутності інших документів, які спростовують інформацію зазначену в ТТН про автомобільного перевізника, встановлення особи перевізника здійснюється відповідно до вказаних в ТТН відомостей щодо такої особи, які є обов`язковими при її оформленні.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 14.12.2023 року у справі №340/5660/22.

Отже, найбільш значущим документом для встановлення особи автомобільного перевізника є товарно-транспортна накладна, що логічно узгоджується з її функціональним призначенням та змістовним наповненням.

В даній справі не заперечувалося сторонами, що ТТН була в наявності (ТТН від 14.10.2024 року №14) та була надана працівникам відповідача, копію цього документу надав в т.ч. сам відповідач з матеріалами справи про притягнення позивача до відповідальності.

Згідно цього документу автомобільним перевізником є ФОП Папаїка.

Безумовним є недотримання суб`єктом складання цієї накладної вимог до її заповнення, адже всупереч навіть призначенню відповідної графи не вказано прізвище, ім`я та по-батькові, обмежившись лише прізвищем.

Проте, врахування чи неврахування як доказу відповідачем чи судом спірної накладної залежить від того, наскільки цей документ, попри окремі недоліки його оформлення, виконує своє функціональне призначення саме для тієї мети, з якою його було використано в даній справі. Адже згадка в Акті перевірки у графі що належить, яка визначає власника транспортного засобу, слів ТТН №14 від 14.10.2024 р. ФОП Папаїка явно свідчить про те, що належність транспортного засобу визначалася відповідачем з урахуванням в т.ч. цієї накладної.

При цьому як вже вказав суд, з`ясувати особу порушника (тобто, хто є автомобільним перевізником), а також враховувати зміст ТТН є саме обов`язком відповідача.

Предметом спору є перевірка правомірності спірної Постанови, в якій вже наявний результат правозастосування відповідача, який особу порушника визначив. Тобто, наявні докази повинні узгоджено свідчити, що порушником є саме позивач. В свою чергу непідтвердження цими доказами факту вчинення порушення саме позивачем, незалежно від з`ясування питання ким же тоді здійснювалося перевезення, є підставою для скасування Постанови. Оскільки суд в цій справі оцінює конкретний правовий акт відповідача, а не здійснює провадження щодо визначення особи порушника, що належить до повноважень відповідача та не може здійснюватись судом замість чи на додачу до нього.

Отже, ТТН від 14.10.2024 року №14 повинна свідчити, що позивач є порушником в спірній юридичній ситуації.

Оцінюючи цей аспект справи суд звертає увагу на те, що визначальною ознакою, яка дозволяє вирішити питання належності або неналежності позивачу вантажу згідно ТТН, є зазначення у ТТН слів ФОП у словосполучення ФОП Папаїка в графі Автомобільний перевізник.

Тобто, ТТН очевидно вказує на те, що автомобільний перевізник є особою, яка має статус фізичної особи-підприємця. Ця обставина логічно свідчить, що ця ж ТТН не може бути доказом на підтвердження того, що автомобільним перевізником є особа, яка такого статусу не має.

Як наслідок, зміст ТТН створює суттєвий та обґрунтований сумнів у можливості підтвердження статусу автомобільного перевізника у позивача цим документом. Навпаки, цей доказ спростовує належність у позивача статусу автомобільного перевізника, адже вказує на таку ознаку автомобільного перевізника, яку позивач не має статус фізичної особи підприємця.

Суд наголошує на тому, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);

обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3);

добросовісно (п. 5);

розсудливо (п. 6);

пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).

Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.05.2023 року у справі № 640/22934/20.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі Рисовський проти України (заява № 29979/04) дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Отже, на момент вирішення притягнення позивача до відповідальності відповідач мав, що ним і не заперечувалося, в своєму розпорядженні документ (ТТН від 14.10.2024 року №14), який явно свідчить про те, що статус автомобільного перевізника щодо спірного акту перевезення, у позивача відсутній. Адже позивач не має статусу фізичної особи-підприємця та не мала такого статусу в минулому, відповідні відомості мають загальнодоступний характер згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідачем в свою чергу не наведено переконливого обґрунтування на користь того, що навіть попри цю суттєву розбіжність фактично автомобільним перевізником все ж була саме позивач.

Таким чином, маючи обов`язок діяти розсудливо та обґрунтовано, з належним використанням наявних повноважень та пропорційно, відповідач жодним чином не обґрунтував притягнення до відповідальності особи, щодо якої наявний доказ на спростування наявності у неї статусу автомобільного перевізника.

Також суд наголошує на тому, що йдеться саме про обов`язок відповідача як встановлювати автомобільного перевізника, так і діяти з урахуванням вищевказаних вимог до діяльності відповідача.

Вказане має значення в контексті заперечень відповідача про те, що позивача було повідомлено про розгляд справи про притягнення її до відповідальності. Дійсно, позивача згідно наявних доказів завчасно повідомлено про розгляд відповідної справи. Проте, як првильно вказав суд першої інстанції, подання заперечень щодо власної винуватості є правом особи, а не обов`язком, при цьому в будь-якому випадку притягнення до відповідальності здійснюється в разі доведеності вини у вчиненні правопорушення, а не в разі недоведення невинуватості, що є визначальним в цій справі. Адже зміст доводів відповідача в своїй сукупності зводився не стільки до обґрунтування того, що він діяв правомірно, скільки до спростування доводів позивача щодо її невинуватості (неналежність до суб`єкта правопорушення відсутність статусу автомобільного перевізника).

Суд звертає увагу відповідача на те, що належним мав бути не виправдовувальний доказ позивача щодо передачі права на користування транспортним засобом, а доказ (докази) відповідача щодо вірного визначення автомобільного перевізника, в т.ч. з урахуванням того, що наявна у відповідача ТТН від 14.10.2024 року №14 спростовує, а не підтверджує наявність такого статусу автомобільного перевізника у позивача, оскільки містить ознаку фізична особа-підприємець, яка у позивача відсутня. Ця обставина принаймні вимагала від відповідача вжити заходів для уточнення та пересвідчення особи автомобільного перевізника, чого зроблено не було.

У випадках, коли правомірність рішення суб`єкта владних повноважень залежить від питання вчинення особою дій, саме суб`єкт владних повноважень несе основний тягар доведення відповідної обставини, оскільки правомірність його рішення є наслідком існування відповідної обставини.

При цьому в разі характеристики такої обставини як активної поведінки (вчинення певних дій) саме особа, яка стверджує про їх вчинення, має довести таку обставину.

Подібне правозастосування здійснено Касаційним адміністративним судом у постанові від 07.12.2023 року №140/2949/22, в якій констатовано порушення відповідачем ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в зв`язку з недоведенням питання факту.

Отже, в цій справі саме відповідач зобов`язаний був довести, що автомобільним перевізником був позивач. Однак ця обставина відповідачем не доведена, більше того, обставина спростовується матеріалами справи.

Фактично в даному випадку має місце неповнота з`ясування відповідачем обставин, що мають значення для правильного вирішення питання щодо підстав застосування адміністративної відповідальності, адже жодних заходів для перевірки хто саме є автомобільним перевізником не вживалося.

На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: баланс імовірностей (balance of probabilities) або перевага доказів (preponderance of the evidence); наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence); поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію поза розумним сумнівом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.09.2023 року у справі №200/2859/19-а.

При вирішенні спору цього спору, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 18.10.2023 року у справі №1.380.2019.004162.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправною та скасування постанови про накладення на неї адміністративної-господарських санкцій.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для зміни або скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 року в адміністративній справі №160/31263/24 залишити без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя А.В. Шлай

суддя А.А. Щербак