Справа № 460/9593/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 рокуСправа № 460/9593/24 пров. № А/857/24777/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,

при секретарі судового засідання Гладкій С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Державного архіву Рівненської області, Рівненської обласної державної адміністрації про визнання протиправними та скасування розпорядження і наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Державного архіву Рівненської області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 9 травня 2025 року (суддя Дудар О.М., м. Рівне, повний текст складено 9 травня 2025 року), -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного архіву Рівненської області, Рівненської обласної державної адміністрації (далі Архів, ОДА відповідно) в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови ОДА - начальника військової адміністрації від 07.06.2024 №53-к «Про внесення змін до розпорядження голови ОДА від 31.12.2020 №138-к» (далі Розпорядження №53-к) в частині, що стосується ОСОБА_2 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Архіву від 20.06.2024 №22 «Про затвердження структури ОСОБА_2 »;

- визнати протиправним та скасувати наказ Архіву від 26.07.2024 №41к «Про звільнення ОСОБА_1 » (далі Наказ №41к);

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу забезпечення збереженості документів, обліку і довідкового апарату Архіву (далі Посада-1) з 29.07.2024;

- стягнути з Архіву заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 9 травня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Наказ №41к. Поновлено ОСОБА_1 на Посаді-1 з 30.07.2024. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Архіву середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 233019 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач Архів, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В доводах апеляційної скарги вказує, що 25.07.2024 позивачка подала заяву, в якій зазначила, що від посади заступника начальника відділу управлінської документації та використання інформації документів Архіву (далі Посада-2), запропонованої їй 28.06.2024, відмовляється, у зв`язку з чим 26/07.2024 Архівом було видано наказ №40к «Про скасування наказу Архіву від 24.07.2024 №38к «Про переведення ОСОБА_1 »

Станом на день винесення такого наказу, запропонувати будь-яку іншу, ніж була запропонована посада, рівнозначну вакантну посаду в Архіві, було неможливим, у зв`язку з відсутністю таких посад.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконані вимоги частини третьої статі 81 Закону України «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII), а саме: рівнозначної або нижчої посади позивачу не запропонував, переважне право на залишення на роботі, не врахував.

Такі висновки суду першої інстанції, є помилковими, з таких міркувань.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В іншій частині - щодо відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.

Апеляційним судом, з урахуванням установленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що позивачка працювала в Архіві з 27.08.1979 до 29.07.2024 на різних посадах, на дату звільнення - на Посаді-1.

07.06.2024 головою ОДА прийнято Розпорядження №53-к, яким затверджено граничну чисельність працівників апарату та структури підрозділів ОДА у кількості 546 одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників Архіву 37 одиниць.

Відповідно до Розпорядження №53-к, директором Архіву 20.06.2024 видано наказ «Про затвердження структури ОСОБА_2 », яким виключено із структури ОСОБА_2 шляхом скорочення Посади-1, головного спеціаліста з питань персоналу, головного архівіста організаційно-аналітичного відділу.

21.06.2024 директором Архіву видано наказ «Про проведення класифікації посад державної служби в Архіві», яким наказом провести до 26.06.2024 повторну класифікацію 4 посад державної служби в Архіві, а саме посад: завідувача сектору та головного спеціаліста сектору управління персоналом, головного спеціаліста організаційно-аналітичного відділу, головного спеціаліста сектору режимно-секретної роботи Архіву, щодо яких передбачається внести відповідні зміни.

28.06.2024 ОСОБА_1 , Посада-1, було попереджено про скорочення в Архіві Посади-1 та про припинення державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII не раніше ніж за 30 календарних днів з дня попередження. Одночасно, з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей позивачу було запропоновано Посаду-2.

На попередженні від 28.06.2024 №354/01-11/24, ОСОБА_1 28.06.2024 підписом підтвердила ознайомлення із попередженням про припинення державної служби та згоду на запропоновану Посаду-2.

Наказом Архіву від 24.07.2024 №38к «Про переведення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 переведена з Посади-1 на Посаду-2 з 28.07.2024, строково, на період перебування основного працівника ОСОБА_3 у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно з актом про відмову від підпису від 25.07.2024, ОСОБА_1 відмовилася від підпису наказу від 24.07.2024 №38к «Про переведення ОСОБА_1 » у зв`язку із поданням заяви про відмову від запропонованої Посади-2 (зі слів ОСОБА_1 ), переданій ОСОБА_4 (каб. АДРЕСА_1 ), по узгодженню з директором 25.07.2024.

25.07.2024 ОСОБА_1 було подано директору Архіву заяву про відмову від Посади-2, запропонованої 28.06.2024.

26.07.2024 директором Архіву видано наказ №40к «Про скасування наказу Архіву від 24.07.2024 №38к «Про переведення ОСОБА_1 ».

26.07.2024 директором Архіву видано Наказ №41к, яким припинено державну службу і звільнено ОСОБА_1 29.07.2024 з Посади-1 у зв`язку зі скороченням граничної чисельності штату в Архіві.

Зазначений наказ видано відповідно до пункту 1 частини першої статті 87, статті 89 Закону №889-VIII, статті 24 Закону України «Про відпустки», статті 83 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), Розпорядження №53-к, наказу Архіву від 20.06.2024 №22 «Про затвердження структури ОСОБА_2 », попередження від 28.06.2024 №354/01-11/24 та заяви ОСОБА_1 від 25.07.2024.

29.07.2024 в Архіві за №386/01-20/24 зареєстровано заяву ОСОБА_1 від 25.07.2024, подану директору Архіву, яка містить прохання позивачки перевести її з Посади-1 на посаду головного спеціаліста відділу формування Національного архівного фонду і діловодства (далі Посада-3).

Листом від 29.07.2024 №407/01-11/24 Архівом було повідомлено ОСОБА_1 про неможливість позитивно задовольнити її заяву про переведення у зв`язку з відсутністю вакантної Посади-3.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон №889-VIII.

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону №889-VIII, пунктом 4 частини першої якої передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Приписами частини першої статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від (далі Закон №586-XIV), на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Статтею 5 Закону №586-XIV визначено, що склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій.

У межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій. Типове положення про структурні підрозділи місцевої державної адміністрації та рекомендаційний перелік її структурних підрозділів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 47 Закону №586-XIV, фінансове забезпечення місцевих державних адміністрацій здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Гранична чисельність, фонд оплати праці працівників і витрати на утримання місцевих державних адміністрацій та їх апаратів встановлюються Кабінетом Міністрів України. Граничну чисельність, фонд оплати праці працівників структурних підрозділів місцевої державної адміністрації, в межах виділених асигнувань, визначає голова відповідної місцевої державної адміністрації.

Таким чином, до повноважень голови місцевої державної адміністрації належить повноваження визначення граничної чисельності структурних підрозділів місцевої державної адміністрації та прийняття відповідного рішення у формі розпорядження. Голова обласної державної адміністрації відповідно до повноважень, визначених Законом, самостійно та на власний розсуд приймає рішення щодо граничної чисельності структурних підрозділів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №91 «Деякі питання діяльності місцевих державних адміністрацій» установлено граничну чисельність працівників Рівненської обласної державної адміністрації, у тому числі апарату, з 01.07.2021 у кількості 546 працівників.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2023 №702 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства у справах ветеранів та підрозділів обласної, Київської та Севастопольської міської, районної, районної в м.Києві та Севастополі державних адміністрацій з питань ветеранської політики» погоджено пропозицію Міністерства у справах ветеранів щодо ліквідації його територіальних органів як структурних підрозділів апарату Міністерства та визначено головам обласних, Київської міської, районних, районних у м.Києві державних адміністрацій (начальникам обласних, Київської міської, районних військових адміністрацій) до 1 жовтня 2023 р. забезпечити в установленому порядку утворення самостійних структурних підрозділів з питань ветеранської політики в межах встановленої граничної чисельності працівників місцевих державних адміністрацій.

На виконання вищезазначених постанов Кабінету Міністрів України головою ОДА - начальником обласної військової адміністрації прийнято розпорядження від 07.06.2024 №51-к «Про утворення управління з питань ветеранської політики Рівненської обласної державної адміністрації» та розпорядження від 07.06.2024 №52-к «Про внесення змін до структури ОДА», відповідно до якого додаток 2 до розпорядження голови ОДА - начальника Рівненської обласної військової адміністрації від 12.07.2023 № 44-к «Про структуру ОДА» викладено у новій редакції, а саме у перелік структурних підрозділів ОДА включено такий структурний підрозділ як Управління з питань ветеранської політики облдержадміністрації.

07.06.2024 головою ОДА прийнято Розпорядження №53-к, яким затверджено граничну чисельність працівників апарату та структури підрозділів ОДА у кількості 546 одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників Архіву області - 37 одиниць, на виконання якого директором Архіву 20.06.2024 видано наказ «Про затвердження структури Архіву», яким шляхом внесення змін до структури установи було скорочено посади, зокрема Посаду-1, головного спеціаліста з питань персоналу та головного архівіста організаційно-аналітичного відділу.

Таким чином, для утворення управління з питань ветеранської політики було зменшено граничну чисельність працівників Архіву як структурного підрозділу ОДА на 2 одиниці.

У зв`язку із скороченням граничної чисельності працівників Архіву та зміною його структури, 28 .06.2024 ОСОБА_1 попереджено під підпис про скорочення Посади-1.

Відповідно до абзаців другого-третього частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 Закону №889-VIII, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

Отже, враховуючи вимоги наведених правових норм, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний при попередженні державного службовця про наступне звільнення запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 було запропоновано зайняти рівнозначну Посаду-2, для переведення на яку вона надала письмову згоду 28.06.2024.

24.07.2024 видано наказ №38к «Про переведення ОСОБА_1 » на Посаду-2 з 28.07.2024.

25.07.2024 ОСОБА_1 подала заяву, в якій зазначила, що відмовляється від Посади-2, запропонованої їй 28.06.2024.

Згідно з наказом Архіву від 21.12.2020 №86к «Про переведення ОСОБА_1 » позивачка була переведена на Посаду-1 з 21.12.2020 безстроково. Відповідно до наказу Архіву від 24.07.2024 №38к «Про переведення ОСОБА_1 » вбачається, що позивачка повинна була бути переведена на Посаду-2 з 28.07.2024 строково, на період перебування основного працівника ОСОБА_3 у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Позивачка стверджує, що таке переведення порушує її права, зокрема принцип стабільності державної служби (призначення державних службовців безстроково), передбачений пунктом 10 частини першої статті 4 Закону №889-VIII, оскільки нова посада має строковий характер.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з таким твердженням, з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 2 Закону №889-VIII, рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Частиною першою статті 6 Закону №889-VIII визначено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (частина четверта статті 6 Закону №889-VIII).

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 затверджено перелік посад державної служби, що прирівнюються до відповідних категорій.

Відповідач-Архів, обґрунтовуючи правомірність наказу про припинення державної служби позивачки, вказує на те, що ним було запропоновано ОСОБА_1 рівнозначну посаду, а тому вимоги Закону №889-VIII у цій частині було виконано.

Так, обидві посади, між якими здійснено переведення позивачки, є посадами категорії «Б» в структурі одного і того ж державного органу Архіву, що підтверджується посадовими інструкціями заступника начальника відділу управлінської документації та використання інформації документів, затвердженої директором Архіву 11.09.2023, та заступника начальника відділу забезпечення збереженості документів, обліку і довідкового апарату, затвердженої директором Архіву 25.01.2022, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до посад державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів, визначених у постанові Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» посади заступника керівника відділу у складі департаменту, головного управління, служби, самостійного управління належать до підкатегорії «Б3».

Зважаючи на те, що в даному випадку обидві посади належать до категорії «Б», в одному і тому ж органі, тому вони є рівнозначними у розумінні пункту 6 частини першої статті 2 Закону №889-VIII незалежно від строковості призначення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачці було запропоновано рівнозначну посаду згідно з вимогами частини третьої статті 87 Закону №889-VIII.

Щодо покликання позивачки на принцип стабільності державної служби, передбачений пунктом 10 частини першої статті 4 Закону №889-VIII, апеляційний суд зазначає, що цей принцип гарантує призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом. Строкове призначення передбачено статтею 34 зазначеного Закону. Таким чином, строковість призначення не свідчить про порушення принципу стабільності та не виключає можливості переведення на строкову посаду за умови дотримання вимог категорійності та рівня посади, оскільки є передбаченою законом винятковою формою проходження державної служби, зокрема, у випадках укладання контракту про проходження державної служби на певний строк або тимчасової вакантності посад.

Таким чином, доводи позивачки про те, що строкова посада не є рівнозначною безстроковій, є необґрунтованими і такими, що суперечать пункту 6 частини першої статті 2 Закону №889-VIII.

Апеляційний суд також враховує, що позивачці при переведенні не було знижено категорії посади, не змінено державного органу, а запроповано переведення у межах одного державного органу влади відповідно до положень частини третьої статті 87 Закону №889-VIII.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 25.07.2024 ОСОБА_1 було подано директору Архіву заяву про відмову від Посади-2, запропонованої 28.06.2024.

Отже, позивачка відмовилася від запропонованої рівнозначної посади до моменту фактичного переведення, що унеможливило реалізацію наказу про переведення.

Згідно з інформацією Архіву від 10.02.2025 №89/01-08/25, станом на 28.06.2024 вакантними були такі посади державної служби: заступник начальника відділу управлінської документації та використання інформації документів 1 посада, головний спеціаліст відділу формування Національного архівного фонду і діловодства 1 посада.

29.07.2024 в Архіві за №386/01-20/24 зареєстровано заяву ОСОБА_1 від 25.07.2024, подану директору Архіву, яка містить прохання позивачки перевести її з Посади-1 на Посаду -3.

Втім, згідно з наказом від 24.07.2024 №39к «Про переведення ОСОБА_5 » інша ваканатна Посада-3 (не рівнозначна із посадою позивачки) була зайнята, у зв`язку з чим листом від 29.07.2024 №407/01-11/24 Архівом було повідомлено ОСОБА_1 про неможливість позитивно задовольнити її заяву про переведення у зв`язку з відсутністю вакантної Посади-3.

Відповідно до положень частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі відмови державного службовця від переведення на запропоновану посаду, допускається звільнення.

Враховуючи відсутність згоди позивачки на переведення на запропоновану посаду та спливу строку попередження, а також відсутність інших вакантних посад в Архіві, 26.07.2024 видано наказ №40к «Про скасування наказу Архіву від 24.07.2024 №38к «Про переведення ОСОБА_1 » та прийнято Наказ №41к про звільнення позивачки.

Зважаючи на відмову позивачки від переведення на рівнозначну посаду та те, що на момент звільнення позивачки інших вакантних рівнозначних посад або як виняток, нижчих посад державної служби у структурі державного органу не було, звільнення позивачки є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам частини третьої статті 87 Закону №889-VIII.

Висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості побоювань позивачки та як наслідок її відмови від запропонованої посади є помилковим та не підтверджений доказами. На момент висловлення позивачкою згоди на пропозицію переведення (28.06.2024), наказу про переривання відпустки ОСОБА_3 ще не існувало, а саме переривання відбулося лише 15.08.2024, тобто вже після того, як: було видано наказ про переведення (24.07.2024), позивачка відкликала свою згоду (25.07.2024), а наказ про переведення було скасовано (26.07.2024). На момент надання позивачкою згоди на переведення на Посаду-2, відпустка ОСОБА_3 була оформлена 16.11.2023 до 06.11.2025, і будь-які припущення щодо можливого дострокового повернення основного працівника не мали правового значення та не могли впливати на оцінку правомірності запропонованого відповідачем переведення.

Щодо твердження суду першої інстанції про відсутність доказів виконання відповідачем вимог щодо визначення працівників, що мають переважне право на залишення на роботі, слід зазначити наступне.

Приписи частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю

Згідно зі статтею 42 КЗпП, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців), має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону № 889-VIII.

Втім, як встановлено вище, відбулося скорочення посади, яку займала позивачка, та не було інших вакантних рівнозначних посад і претендентів на їх заміщення, тому, критерії оцінки професійної компетенції в спірному випадку відповідачем не застосовувалися.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10 липня 2025 року у справі 380/5244/22.

За таких обставин, помилковими є висновки суду першої інстанції, що при звільненні працівників протиправно не проводився будь-який аналіз щодо встановлення переважного права на залишення на посаді, оскільки Посада-1, яку обіймала позивачка, була одна, її скорочено й у зв`язку зі зміною граничної чисельності структурних підрозділів на підставі Розпорядження №53к, отже, питання переважного права на залишення на роботі серед кількох працівників не вирішувалось, а спір у позивачки з іншими працівниками з приводу переважного права на залишення на роботі відсутній.

Отже, апеляційним судом не встановлено порушень законодавства про державну службу під час переведення та у подальшому звільнення позивачки.

Крім того, слід зазначити, що поведінка позивачки щодо оскарження Наказу №41к, яким вирішено питання про її звільнення, після висловлення добровільної письмової відмови від рівнозначної посади в Архіві, суперечить принципу заборони суперечливої поведінки.

Так, у практиці вирішення приватно-правових спорів підлягає застосуванню доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці); в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться засада добросовісності як одна із складових верховенства права. Верховний Суд у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 380/744/20 та від 7 липня 2022 року у справі № 560/2260/21 вказував, що під час вирішення деяких категорій публічно-правових спорів також слід виходити з того, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інших суб`єктів правовідносин; поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Враховуючи те, що позивачка діяла всупереч своїй попередній волі, її вимоги слід оцінювати крізь призму доктрини venire contra factum proprium, яку послідовно застосовує Верховний Суд.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що відповідачем дотримана встановлена законодавством процедура при вирішенні питання щодо переведення та у подальшому звільнення позивачки, відтак оскаржуваний Наказ №41к є правомірним, прийнятим неупереджено та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для його скасування.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення позову, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного архіву Рівненської області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 9 травня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 9 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
Т. В. Онишкевич

Повне судове рішення складено 01.09.2025.