Справа № 520/16393/21
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 р. № 520/16393/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, у якому просить суд визнати протиправною та скасувати податкову вимогу ГУ ДПС у Харківській області за формою "Ф" від 17 березня 2020 року за № 4625-51 про визначення податкового боргу в сумі 12 372,35 грн, в тому числі 12 317,17 грн. за основним платежем та 55.18 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ГУ ДПС у Харківській області протиправно здійснило нарахування податкового боргу зі сплати орендної плати за земельну ділянку, земельного податку та штрафних санкцій, чим порушило права позивача. Позивач податкову вимогу не визнає, вважає протиправною та просить суд її скасувати.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду Зоркіної Ю.В. від 06.09.2021 року, зокрема, прийнято позовну заяву до розгляду та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного провадження.

У зв`язку зі звільненням судді з посади проведено повторний автоматизований перерозподіл справи.

Згідно проведеного повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану адміністративну справу 06.08.2024 року передано в провадження судді Мельникова Р.В.

Ухвалою суду від 13.08.2024 справу прийнято до розгляду.

Представником відповідача до суду подано відзив, в якому проти задоволення позовних вимог ГУ ДПС у Харківській області заперечувало, оскільки сума податкового боргу нарахована обґрунтовано, податкова вимога направлена і отримана відповідачем належним чином, відтак відсутні підстави для визнання податкової вимоги протиправною та її скасування.

Відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову, суд встановив наступне.

Головним управлінням ДПС у Харківській області винесено на ім`я ОСОБА_1 податкову вимогу форми "Ф" №4625-51 від 17.03.2020, в якій вказано суму податкового боргу за платежем "код класифікації доходів бюджету" 18010900 12046,29 грн та 18010700 326,06 грн.

Позивач не погоджуючись нарахованим податковим боргом звернувся до суду з позовом.

Суд надаючи оцінку спірним правовідносинам виходив з такого.

Податкова вимога форми "Ф" №4625-51 від 17.03.2020 визначає загальну суму податкового боргу 12372,35, яка складається з нарахованого боргу з земельного податку та штрафних санкцій до нього у загальній сумі 326,06 грн та орендної плати за землю у сумі 12046,29 грн.

Щодо податкового боргу з земельного податку суд зазначає таке.

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Відповідно до підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до ст. 269 ПК України платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно положень ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Положеннями пункту 286.1 статті 286 ПК України встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також суд звертає увагу, що відповідно до положень статті 285 ПК України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Відповідно до пункту 286.5. статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі якщо платник податків має у власності декілька земельних ділянок, щодо яких необхідно провести звірку даних, для її проведення такий платник податків має право звернутися до контролюючого органу за місцем знаходження будь-якої з таких земельних ділянок.

Платники плати за землю мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем знаходження земельних ділянок для проведення звірки даних щодо: розміру площ та кількості земельних ділянок, що перебувають у власності та/або користуванні платника податку; права на користування пільгою зі сплати податку з урахуванням положень пунктів 281.4 та 281.5 цієї статті; розміру ставки земельного податку; нарахованої суми плати за землю. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником плати за землю на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, користування пільгою, а також у разі зміни розміру ставки плати за землю контролюючий орган (контролюючі органи) за місцем знаходження кожної із земельних ділянок проводить (проводять) протягом десяти робочих днів перерахунок суми податку і надсилає (вручає)/надсилають (вручають) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Тобто, податок за 2016 рік нараховується до 01.07.2017; податок за 2017 до 01.07.2018; податок за 2018 до 01.07.2019. Як визначено положеннями пункту 287.5 статті 287 ПК України, податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Відповідачем сформовано податкові повідомлення рішення: №22137-13 від 10.06.2016 р. у сумі 53.53 грн. та № 22135-13 у сумі 4.23 грн. (за 2016 рік); від 12.05.2017 №3572734-00 у сумі 56.75 грн. та № 3572735-00 у сумі 4.23 грн. (за 2017 рік); від 22.05.2018 № 6-2014 у сумі 41.87 грн. та № 6-2014 у сумі 35.73 грн. (за 2018 рік); від 08.05.2019 №4-2014 у сумі 53.59 грн. та №4-2014 у сумі 20.95 грн. (за 2019 рік). Сума заборгованості за вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями станом на дату формування податкової вимоги від 17.03.2020 № 4625-51 складала 270.88 грн.

Суд з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи ухвалою від 02.07.2025 витребував від відповідача докази направлення та отримання позивачем податкових повідомлень-рішень зі сплати земельного податку за 2016-2019 роки.

ГУ ДПС в Харківській області на виконання ухвали суду 08.07.2025 направило до суду пояснення, в яких ним зазначено, що внаслідок збройної агресії російської федерації та тимчасової окупації території громад Ізюмського району документація, яка зберігалась у Ізюмських підрозділах контролюючого органу - знищена. Також, до пояснень відповідачем долучено акт про нестачу справ (документів) Ізюмського відділу податків та зборів фізичних осіб та проведення камеральних перевірок управління оподаткування фізичних осіб Головного управління ДПС у Харківській області від 06.10.2023 №331/20-40-24-13-23.

Суд дослідивши подані документи зазначає, що поданий акт не містить відомостей щодо документів за 2016-2019 роки, а також не підтверджує існування доказів направлення та отримання позивачем спірних податкових повідомлень-рішень.

Відтак, суд дійшов висновку, що контролюючим органом не надано до суду доказів на підтвердження направлення та отримання позивачем спірних податкових повідомлень-рішень зі сплати земельного податку за 2016-2019 роки.

Відповідно до положень 14 ПК України, податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу; податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Як передбачено Порядком направлення податковими органами податкових вимог платникам податків затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 30.06.2017 № 610, податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується податковим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції. Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов`язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом. Протягом періоду оскарження платником податків відповідно до статті 56 Кодексу суми грошових зобов`язань, визначених податковим органом відповідно до Кодексу та інших законодавчих актів, податкова вимога з податку, що оскаржується, не формується та не надсилається, а сума такого грошового зобов`язання вважається неузгодженою.

Строк оскарження податкового зобов`язання без застосування процедури адміністративного оскарження складає шість місяців, відповідно до положень статті 122 КАС України.

Отже, оскільки позивачем заперечується отримання податкових повідомлень-рішень зі сплати земельного податку за 2016-2019 роки, а контролюючим органом не надано до суду доказів направлення позивачу таких податкових повідомлень-рішень, суд вважає податкові зобов`язання зі сплати земельного податку за 2016-2019 роки неузгодженними, а відтак вони не можуть бути включені до суми податкового боргу.

Відповідно до положень пункту 124.5. статті 124 ПК України, у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) фізичній особі податкове/податкові повідомлення-рішення з податку на майно у строки, встановлені відповідними нормами цього Кодексу, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

Відтак підстави для нарахування штрафних санкцій за прострочення сплати податкових зобов`язань також відсутні.

Також суд звертає увагу, що відповідно до положень пункту 281.1.3 ПК України, передбачено пільги щодо сплати земельного податку для фізичних осіб, зокрема від сплати податку звільняються пенсіонери (за віком).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 15.02.2018 перебуває на обліку ГУ ПФУ в Харківській області як пенсіонер за віком, що підтверджено пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 (т.1. ст.75). Таким чином, з 15.02.2018 звільнений від сплати земельного податку.

Таким чином, земельний податок з 15.02.2018 позивачу не мав нараховуватись.

Відтак, сума податкового боргу зі штрафними санкціями зазначена у оскаржуваній вимозі на момент її формування є завищеною на 326,06 грн (270,88 грн сума заборгованості + 55,18 грн сума пені).

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 10 серпня 2023 року у справі №160/1998/19, від 29 липня 2021 року у справі №1340/5541/18, від 03 вересня 2019 року у справі №806/2049/18, що суми грошових зобов`язань, штрафних (фінансових) санкцій (штрафу), боргу (недоїмки), яких стосуються позовні вимоги, визначені позивачу за конкретними окремими підставами, які відображені в акті перевірки, а при вирішенні відповідного спору суд не позбавлений можливості скасувати рішення суб`єкта владних повноважень у частині та, за встановлення у судовому процесі об`єкту оподаткування та його вартісного вираження, не позбавлений можливості виділити із загального обсягу грошових зобов`язань суму, яка збільшена правомірно чи суму штрафних (фінансових) санкцій, що застосовані правомірно. Такі дії суду не є підміною повноважень контролюючого органу, а є способом відновлення порушених прав, інтересів та справедливості в цілому, що відповідає повноваженням адміністративного суду.

Такий висновок також підтримано у постанові Верховного Суду від 15.04.2025 у справі № 500/159/24, та у постанові від 20.03.2025 у справі № 380/29209/23, що свідчить про усталеність правової позиції з даного питання.

Тому, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, шляхом визнання протиправною та скасування податкової вимоги №4625-51 від 17.03.2020 в частині збільшення розміру податкового боргу зі земельного податку з фізичних осіб за 2016-2019 роки та штрафними санкціями на суму 326,06 грн.

Щодо податкового боргу з орендної плати за земельну ділянку, суд зазначає таке.

Позивачем укладено з Балаклійською районною державною адміністрацією договір оренди земельної ділянки від 18.01.2007 року. Сторонами визначено строк дії договору на 25 років, орендна плата визначена у розмірі 0,5% від грошової оцінки нормативної оцінки земельної ділянки, і становить 182,43 грн на рік, розрахунок здійснюється з урахуванням індексів інфляції. У 2016 році сторони уклали додаткову угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки №01. За додатковою угодою розмір орендної плати визначено у сумі 4015,43 грн на рік.

Як вбачається з відомостей з розрахунків з бюджетом ОСОБА_1 щодо сплати орендної плати станом на 14.03.2020 сума недоїмки скала 12046,29 грн (т.1 ст. 62).

ГУ ДПС прийняла податкові повідомлення-рішення від 27.12.2019 №-5105-2014 у сумі 4015,43 грн (за 2017 рік), №-5105-2014 у сумі 4015,43 грн. (за 2018 рік) та № -2014 у сумі 4015,43 грн (за 2019 рік).

Як вбачається з матеріалів справи, вищезазначені податкові повідомлення-рішення від 27.12.2019 на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , податкова адреса платника податків: АДРЕСА_2 ) № -5105-2014 на суму 4015,43 грн. (податковий період 2017 рік), № -5105-2014 на суму 4015,43 грн. (податковий період 2018 рік), № -2014 на суму 4015,43 грн. (податковий період 2019 рік) надіслано за адресою проживання: АДРЕСА_3 , рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення, та отримано позивачем особисто 14.01.2020 року (т.1 ст. 58).

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду (пункту 288.3. статті 288 ПК України).

Відповідно до пункту 287.1 ст. 288 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Облік фізичних осіб - платників податку і нарахування відповідних сум проводяться контролюючими органами за місцем знаходження земельної ділянки щороку до 1 травня (пункт 287.2 статті 287 ПК України).

Пунктом 287.5. ст. 287 ПК України встановлено, що податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата (пункт 42.3 статті 42 К України).

Відповідно до положень пункту 42.5 статті 42 ПК України уразі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику). У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності (пункт 58.2 статті 58 ПК України).

Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу (пункт 58.3 статті 58 ПК України).

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що твердження позивача, що ППР від 27.12.2019 р. форми "Ф" № 35336-2017-5105-2014 (за 2017 рік), № -5105-2014 (за 2018 рік), № -2014 (за 2019 рік) не були вручені у належному порядку та спосіб, є безпідставними та спростованими матеріалами справи.

До оскаржуваної податкової вимоги від 17 березня 2020 року за № 4625-51 включені податкові повідомлення-рішення: від 27.12.2019 р. форми "Ф" № 35336-2017-5105-2014 (за 2017 рік), № -5105-2014 (за 2018 рік), № -2014 (за 2019 рік).

Саме не сплата заборгованості за податкові періоди 2017-2019 років стала підставою для включення до оскаржуваної податкової вимоги боргу у сумі 12046,29 грн.

Також позивачу за звітний 2020 рік було направлено податкове повідомлення-рішення №39177-5105-2014, яким позивачу нараховане податкове зобов`язання на суму 4015,43 грн.

Суд звертає увагу, як зазначає представник позивача у позовній заяві, та підтверджується матеріалами справи, за податковим повідомленням-рішенням "Ф" №39177-5105-2014 від 04.05.2020р. позивачем було самостійно 24.09.2020 через АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ" сплачено податкове зобов`язання на суму 4015,43 грн. з орендної плати з фізичних осіб за звітний 2020 рік.

Дана обставина також підтверджується представником відповідача у відзиві.

Пунктом 56.2 ст. 56 ПК України передбачено що, у разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, такий платник має право звернутися із скаргою про перегляд цього рішення до контролюючого органу вищого рівня.

Згідно з положеннями п. 56.18 ст. 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених ст. 102 Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

При розгляді справи з пояснень представника позивача судом встановлено, що зазначені вище податкові повідомлення-рішення позивачем ані в адміністративному, ані в судовому порядку не оскаржувались та не є скасованими.

Разом з тим, позивачем у встановлений законом строк податкові зобов`язання сплачені не були, що не заперечується сторонами.

Відповідно до п.п.14.1.175 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Згідно з п. 59.3 ст. 59 ПК України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

На виконання вимог зазначених статей ПК України, на підставі того, що позивачем у встановлені строки не було сплачено кошти та у зв`язку з наявністю у позивача податкового боргу з узгоджених податкових зобов`язань, відповідачем було сформовано та направлено позивачу спірну податкову вимогу.

Як вбачається з відомостей інтегрованої картки платника податків (т. 1 а.с. 62) станом на день сплати - 24.09.2024, за позивачем рахувалась сума недоїмки - 12046,29 грн. Станом на кінець року, з урахуванням сплачених сум сума заборгованості не змінилась.

Відповідно, до положень пункту 6 розділу ІІІ Порядку, направлення податковими органами податкових вимог платникам податків затвердженого Hаказом Міністерства фінансів України 30.06.2017 № 610, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений у повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Суд зазначає, що на момент складання податкової вимоги від 17 березня 2020 року за №4625-51 та на день внесення позивачем платежу у сумі 4015,43 грн (24.09.2024) загальна сума боргу складала 12046,29 грн, що також підтверджується відомостями інтегрованої картки платника податків (т. 1 а.с. 62).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що податкова вимога в частині стягнення податкового боргу за сплату оренди за земельну ділянку є правомірною, а підстави для скасування відсутні.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, суд дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задовлення позовних вимог позивача.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн, суд зазначає наступне.

Позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги, понесених ним при розгляді позовної заяви в суді, подано копії наступних документів: договір про надання правничої допомоги від 20.08.2021, додаткова угода №1 від 20.08.2021 до договору про надання правничої допомоги, рахунок №20/08/21-1 про сплату гонорару у сумі 2000 грн за договором про надання правничої допомоги від 20.08.2021, квитанція про прийняття оплати від 30.08.2021, звіт про надання правничої допомоги, акт про надання послуг адвоката від 30.08.2021 на суму 2000 грн, детальний опис робіт виконаних адвокатом, послуг від 14.02.2025 до договору про надання правничої (правової) допомоги №04/01-24С від 04.01.2024 (т.1 ст.29-44).

У зв`язку з наведеними обставинами суд зауважує, що відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України в контексті ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 30 червня 2022 року у справі №640/1175/20, від 11 серпня 2022 року у справі №300/2050/19.

Відтак, оскільки справа належить до категорії справ незначної складності, розгляд справи відбувався у порядку письмового провадження, суд, дослідивши надані позивачем докази, а також з урахуванням зіставлення заявлених вимог із заявленим розміром витрат на правничу допомогу, дійшов висновку, що клопотання позивача підлягає частковому задоволенню, шляхом стягення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 1000 грн.

Щодо розрахунку сум сплаченого судового збору, який підлягає поверненню, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 908 грн.

Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 23,93 грн (326,06 грн : 12372,35 грн х 908 грн = 23,93 грн, де 326,06 грн грошова оцінка задоволених позовних вимог, 12372,35 грн ціна позову, 908 грн понесені позивачем судові витрати).

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків,61057, ) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 17.03.2020 №4625-51 в частині збільшення розміру податкового боргу із земельного податку та нарахованими до нього штрафними санкціями (код класифікації доходів бюджету 18010700) у загальній сумі 326,06 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму судового збору у розмірі 23 грн. (двадцять три гривні) 93коп. та витрати на правничу допомогу у сумі 1000 грн (одна тисяча гривень).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.