Справа № 120/10741/24
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 вересня 2025 р. Справа № 120/10741/24

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального управління Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального управління Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю дій Управління Служби безпеки України у Вінницькій області при прийнятті рішення про виключення з числа службових квартири з метою подальшого розподілу її для постійного проживання в частині встановлення умови передачі рівнозначного житла та протиправністю дій Центрального управління Служби безпеки України щодо відмови у виключенні цієї квартири з числа службових. Серед іншого зауважує, що ним вчинено усі необхідні дії, які від нього залежали щодо набуття права на виключення з числа службового житла квартири. Водночас відсутність об`єктивної можливості повернути квартиру, яка перебуває у власності та знаходиться на тимчасово окупованій території на рівнозначну квартиру, а також нормативного акту Кабінету Міністру України про порядок передачі квартир, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях, - не може бути підставою для позбавлення права на отримання житла для постійного проживання за новим місцем служби.

Управління Служби безпеки України у Вінницькій області скористалося своїм правом на подання відзиву, у якому заперечило проти задоволення позову. Зокрема, зауважує, що за загальним правилом забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться один раз протягом усього часу проходження військової служби, за умови, що ними не було використано права на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених п. 10 ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Позивачем до суду подано відповідь на відзив, у якому він відхиляє вищезазначені доводи відповідача. Мотивуючи свою позицію вказує на ненадання державними органами процесуальних гарантій у контексті прийняття рішення щодо права на житло.

До суду від представника Центрального управління Служби безпеки України надійшов відзив, у якому останній вказує на безпідставність доводів позивача. Так, зауважує, що надання у постійне користування позивачеві ще однієї квартири із державного фонду буде перевищенням норми жилої площі, встановленої статтею 47 Житлового кодексу України.

Ознайомившись з матеріалами справи, судом встановлено такі обставини.

Позивач разом з членами сім`ї (дружина та дві доньки) перебуває на квартирному обліку УСБУ у Вінницькій області на першочергових підставах згідно з протоколом житлово-побутової комісії № 6 від 16.12.2017 року.

У вказаному протоколі, крім іншого, зазначено, що згідно наявних документів за час проходження служби в УСБУ в Луганській області у 2010 році позивачеві та членам його сім`ї була надана в постійне користування трикімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до матеріалів квартирної справи зазначена квартира була відчужена ним згідно договору купівлі-продажу від 31.03.2012 року. Отримані кошти від реалізації квартири були використані для придбання власного житла у АДРЕСА_2 .

Згідно рішенням житлово-побутової комісії УСБУ у Вінницькій області від 26.02.2019 року (протокол № 2) позивачеві та членам його сім`ї надано службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

03.06.2019 року позивач звернувся до УСБУ у Вінницькі області з рапортом про виключення цієї квартири з числа службових квартир та подальшого розподілу квартири в постійне користування.

03.06.2019 року відбулось засідання житлово-побутової комісії УСБУ у Вінницькій області, оформлене протоколом № 3, за результатами якої вирішено подати клопотання начальнику управління про виключення службової двокімнатної квартири, з подальшим виділенням її у постійне користування сім`ї позивача, за умови безоплатної передачі СБУ у встановленому порядку рівнозначного житла двокімнатної квартири в м. Луганськ, з подальшим зняттям з квартирного обліку з часу прийняття остаточного рішення про виключення квартири з числа службових.

За результатами засідання житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України від 10.06.2021 року, оформленого протоколом № 9, справа квартирного обліку позивача була направлена на адресу УСБУ у Вінницькій області для доопрацювання питання виключення службової двокімнатної квартири у м. Вінниця, з числа службових житлових приміщень СБ України та надання цієї квартири йому на склад сім`ї 4 особи (він, дружина, дві доньки) для постійного проживання з урахуванням вимог ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Не погоджуючись із вказаним, позивач звернувся до Вінницького міського суду.

Так, рішенням Вінницького міського суду від 02.02.2022 року у справі № 127/25142/21 позов задоволено частково. Зокрема, визнано за ОСОБА_1 право на виключення з числа службового житла двокімнатної квартири АДРЕСА_4 житловою площею 53,8 кв.м., загальною площею 107,3 кв.м. та надання йому цієї квартири для постійного проживання та зобов`язано Управління Служби безпеки України у Вінницькій області вчинити дії щодо виключення з числа службового житлового приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , житловою площею 53,8 кв.м., загальною площею 107,3 кв.м.

З урахуванням висновків, відображених у цьому судовому рішенні, комісією ЖПК Управління Служби безпеки України у Вінницькій області було прийнято рішення, оформлене протоколом № 9 від 07.12.20223 року) про виключення з числа службових двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та надання її ОСОБА_1 разом з членами сім`ї у постійне користування за умови безоплатної передачі Службі безпеки України у встановленому порядку рівнозначного житла.

Вказане рішення було направлено для погодження до житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України.

Водночас, на засідання житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України прийнято рішення, оформлене протоколом № 4 від 15.03.2024 року, яким відмовлено керівництву Управління у виключенні з числа службових вищезазначеної квартири та наданні її ОСОБА_1 у постійне користування, враховуючи вимоги ст. 47 Житлового кодексу України в частини норми надання жилої площі.

Так, не погоджуючись з діями Управління Служби безпеки України у Вінницькій області при прийнятті рішення про виключення з числа службових квартири з метою подальшого розподілу її для постійного проживання в частині встановлення умови передачі рівнозначного житла діями Центрального управління Служби безпеки України щодо відмови у виключенні цієї квартири з числа службових, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд керується таким.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями статті 27 Закону України "Про Службу безпеки України" держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби Безпеки України.

Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно х пунктом 4 частини 1 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10цієї статті.

Частиною 8 статті 12 Закону України Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, а також звільнені з військової служби особи, які стали особами з інвалідністю I чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, мають право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду.

Відповідно до частини 10 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці, які проходили військову службу на територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що визнані тимчасово окупованими, та продовжують службу у військових формуваннях України, а також члени їх сімей, які проживають разом із ними, отримали статус внутрішньо переміщених осіб і відповідно до вимог цієї статті забезпечені службовими жилими приміщеннями або їм надано жилі приміщення для постійного проживання на таких територіях, або які мають у приватній власності жилі приміщення, розташовані на таких територіях, якщо право власності на них набуте відповідно до законів України, та які прибули на іншу територію України, забезпечуються жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення за письмовою згодою зазначених осіб та повнолітніх членів їх сімей, посвідченою нотаріально. Відмова від права власності на жиле приміщення, розташоване на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що перебуває у приватній власності таких категорій осіб, здійснюється в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту, які на дату початку тимчасової окупації вказаних територій, визначену законодавством, перебували на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, забезпечуються жилими приміщеннями з урахуванням попереднього часу перебування на квартирному обліку в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Право власності на жиле приміщення, розташоване на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що перебуває у приватній власності осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, набуває орган, до повноважень якого належить поліпшення житлових умов таких категорій осіб на іншій території України, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок організації забезпечення та надання житлових приміщень військовослужбовцям - особам офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Служби безпеки України, а також особам, звільненим з військової служби в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у Службі безпеки України після звільнення та членам їх сімей, в тому числі, - членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли, пропали без вісти під час проходження військової служби, які перебувають на обліку осіб та потребують поліпшення житлових умов врегульований Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Служби безпеки України від 06.11.2007 року №792 (далі - Інструкція № 792).

Відповідно до пункту 5.21 Інструкції № 792 за бажанням співробітника або особи, звільненої з військової служби в СБ України, що перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та проживає у службовому житловому приміщенні, це житлове приміщення може бути надано для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових у випадках, якщо ця особа: а) має вислугу на військовій службі 20 років і більше; б) звільнена з військової служби за вислугою років, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, унаслідок інвалідності, захворювання, отриманого при виконанні обов`язків військової служби; в) перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності Законом України від 24.06.2004 "Про внесення змін до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і належить до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службових приміщень без надання іншого житлового приміщення.

Рішення про виключення з числа службових житлових приміщень приймається керівниками відповідних органів, закладів та установ СБ України на підставі пропозицій житлово-побутової комісії та за погодженням з житлово-побутовою комісією Центрального управління СБ України, що затверджується заступником Голови СБ України, до функціональних обов`язків якого належить координація господарського забезпечення, з наданням необхідних документів для його вивчення (пункт 5.12. Інструкції № 792).

Згідно пункту 5.13 Інструкції № 792 забезпечення службовими житловими приміщеннями співробітників, переміщених по службі в іншу місцевість, здійснюється після надання ними довідок про відсутність службового житла за попереднім місцем служби.

Пунктом 4.4 Інструкції № 792 передбачено, що у разі наявності у співробітника та членів його сім`ї, які перебувають з ним на квартирному обліку, у приватній власності житла за попереднім місцем проживання, надання постійного житла за новим місцем служби здійснюється відповідно до статті 48 Житлового кодексу України.

Так, статтею 48 Житлового кодексу України визначено, що жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

При передачі громадянам житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі.

Громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Жиле приміщення може бути надано з перевищенням норми жилої площі, якщо воно складається з однієї кімнати (однокімнатна квартира) або призначається для осіб різної статі (частина друга статті 50).

Відповідно до статті 47 Житлового кодексу України - норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Проаналізувавши вказані норми законодавства, суд висновує, що матеріальними підставами для визнання права на виключення житла з числа службового є, зокрема, наявність календарної вислуги від 20 років, перебування на квартирному обліку та, до того ж, наявність статусу учасника бойових дій, що надає право на забезпечення постійним житлом, в тому числі і шляхом виключення квартири з числа службових.

У випадку наявності права власності на жиле приміщення за попереднім місцем проживання, надання постійного житла за новим місцем служби здійснюється з урахуванням норми жилої площі у порядку, встановленому статтею 47 Житлового кодексу.

Розвиваючи вказане, суд зауважує, що за загальним правилом забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться один раз протягом усього часу проходження військової служби шляхом надання житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Водночас, пунктом 10 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" фактично регламентовано особливості забезпечення жилим приміщенням осіб, що проходили військову службу на окупованих територіях та, зокрема, набули право власності на жиле приміщення, що розташоване на таких територіях. Так, вказаною нормою передбачено набуття права власності на жиле приміщення, розташоване на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що перебуває у приватній власності осіб, органом до повноважень якого належить поліпшення житлових умов таких категорій осіб на іншій території України, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, суд зауважує, що на нормативно-правову рівні відсутній механізм, передбачений спеціальним порядком Кабінету Міністрів України, що надає можливість здійснення такої передачі права власності.

Матеріалами справи підтверджується, що під час проходження служби позивачеві та членам його сім`ї була надана в постійне користування трикімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 , що була відчужена ним згідно договору купівлі-продажу від 31.03.2012 року. Отримані кошти від реалізації квартири були використані для придбання власного житла у АДРЕСА_2 .

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказ Мінрозвитку від 28.02.2025 року № 376 Луганська область відноситься до території, яка тимчасово окупована Російською Федерацією.

Суд зауважує, що у рішенні Вінницького міського суду від 02.02.2022 року у справі № 127/25142/21 констатовано, що позивач має вислугу на військовій службі більше 20 років, звільнений з військової служби в запас Служби безпеки України на підставі підпункту "а" пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, підпункту "в" пункту 2 частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, є учасником бойових дій, перебуває на квартирному обліку УСБУ у Вінницькій області на першочерговій черзі, вже фактично забезпечений цим службовим житлом і належить до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службових приміщень без надання іншого житлового приміщення тощо.

Дійсно, суд погоджується з доводами позивача, що відсутність нормативного акту Кабінету Міністру України про порядок передачі квартир, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях не може бути належною підставою для позбавлення останнього права на належне соціальне забезпечення.

Однак вказані обставини не створюють юридичного підґрунтя для зобов`язання відповідачів прийняти рішення про виключення квартири у м. Вінниці з числа службових та виділення її у постійне користування без дотримання загальних вимог законодавства.

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04, пункт 70) суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Розвиваючи вказане, суд зауважує, що позбавлений права заповнювати своїми рішеннями прогалини в законодавстві, не може розвивати право на основі судового прецеденту, тим більше, перебираючи на себе повноваження законодавця, нехтуючи приписам, встановленим у законі.

Визнання судового прецеденту джерелом конституційного права означає, що судові органи здійснюють не лише юрисдикційну функцію (розв`язання конфліктів на основі права), але й правотворчу. Водночас віднесення нормотворчої функції до повноважень судової системи є неможливим, з огляду на принцип поділу влади.

Таким чином, з урахуванням відсутності регламентованої Кабінетом Міністри України процедури відмови від права власності на окупованій території та встановлених житловим законодавством обмежень щодо неможливості повторного надання службового житла та норм надання жилої площі, суд не вбачає протиправності у діях відповідачів та вказує на фактичну відсутність механізму захисту прав позивача у обраний ним спосіб.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

У силу приписів ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центрального управління Служби безпеки України (вул. Володимирська, 33, м. Київ, ), управління Служби безпеки України у Вінницькій області (вул. Грушевського, 27, м. Вінниця, код ЄДРПОУ 2001473) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович