Справа № 420/33555/24
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

29.10.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 усіх складових грошового забезпечення з 26.03.2022 по 19.05.2023 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України про Державний бюджет на перше січня 2022 року і перше січня 2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок усіх складових грошового забезпечення ОСОБА_1 з 26.03.2022 по 19.05.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення відповідних тарифних коефіцієнті на розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законами України про Державний бюджет на перше січня 2022 року і перше січня 2023 року відповідно, та провести виплату перерахованих складових грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум (доплатити 265 797,00 грн);

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він з 26.03.2022 по 22.08.2024 проходив військову службу за мобілізацією на посаді командира військової частини НОМЕР_2 , що підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 . 22.08.2024 (до моменту видання наказу про звільнення мене із військової служби у запас за станом здоров`я) позивач подав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 (як старшого начальника, який уповноважений приймати рішення щодо виплати відповідних платежів командирам підпорядкованих військових частин) рапорт (вх. № 70/р), в якому просив: 1) здійснити перерахунок виплаченого йому грошового забезпечення (до 19.05.2023) на основі розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за відповідні роки враховуючи актуальну редакцію п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 (у період з 29.01.2020 по 19.05.2023); 2) виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Відповідь ТВО командира військової частини НОМЕР_1 на зазначений рапорт (від 23.09.2024 № 1528/16/9071, отримана 29.09.024) містить фактичну відмову у задоволенні клопотань та зазначає про: а) правомірне нарахування грошового забезпечення відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 (яка з 24.02.2018 по 20.05.2023 нібито передбачала визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням на основі розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018); б) відсутність права на компенсацію за неотримане речове майно (оскільки відповідно до наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 неотримане під час проходження військової служби за призовом речове майно не видається у разі звільнення).

Позивач вважає таку позицію військової частини НОМЕР_1 (і відповідні діяння) протиправною та такою, що порушує його права.

Ухвалою судді від 04.11.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву і відкрито провадження по справі.

Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

22.11.2024 року (вх.№ ЕС/66177/24) від представника відповідача до суду надійшла заява, в якій представник військової частини НОМЕР_1 просить суд позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

27.11.2024 року (вх.№ЕС/68304/24) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що військова частина НОМЕР_1 проти позовних вимог заперечує в повному обсязі з огляду на таке.

Так, відповідач зазначає, що військова частина НОМЕР_2 це самостійна військова частина із власним кодом ЄДРПОУ НОМЕР_3 , яка здійснює самостійні господарські операції та має особисті рахунки. Документи які надавались, як додаток до позовної заяви позивачем по даній справі, а саме: копія грошового атестату полковника ОСОБА_1 №427/ФЕС від 22.08.2024 виданий військовою частиною НОМЕР_2 , копія Довідки №428/ФЕС від 22.08.2024 видана військовою частиною НОМЕР_2 , копія довідки №429/ФЕС від 22.08.2024 видана військовою частиною НОМЕР_2 як самостійним суб`єктом (суб`єктом владних повноважень). Військова частина НОМЕР_1 є безпосереднім начальником військової частини НОМЕР_2 щодо підпорядкованості та не є стороною по даній справі (не належний відповідач) так, як не є розпорядником коштів щодо нарахування, виплати грошового забезпечення та нарахування, виплати компенсації вартості за неотримане речове майно колишньому військовослужбовцю військової частини НОМЕР_2 полковнику ОСОБА_1 . З вищенаведеного, як вказано у відзиві, вбачається, що позивачем по даній справі подано позовну заяву не до належного відповідача. Належним відповідачем по даній справі є військова частина НОМЕР_2 в якій останній проходив військову службу.

Як зазначено у відзиві, відповідач вважає безпідставними посилання позивача на те, що відповідно до пункту 4 ПКМУ №704 в первинній редакції єдиною розрахунковою величиною для визначення розміру окладу за посадою та військовим званням повинен бути саме прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня календарного року, оскільки норма права не може застосовуватись вибірково лише в певній частині, а повинна тлумачитись в цілому та у сукупному взаємозв`язку. У відзиві вказано, що у постановах від 11 лютого 2021 року у справах №200/3757/20-а, № 240/11952/19 Верховним Судом була висловлена така правова позиція: "Оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774- VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови №704, у редакції до внесення змін Постановою №103, а також додатків 1, 12, 13, 14 Постанови №704, колегія суддів не вбачає правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Колегія суддів дійшла до висновку про те, що згідно з Постановою №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року". З огляду на викладене, відповідач вважає, що, під час визначення посадового окладу та окладу за військовим званням Позивачу, правильно застосовано норми, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», а отже виплата усіх складових грошового забезпечення та інших додаткових видів грошового забезпечення здійснювалась згідно вимог, передбачених чинним законодавством України.

Також, відповідач зазначає, що відповідно до п. 7 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців ЗСУ в мирний час та особливий період, яка була затверджена наказом МО України №232 від 29.04.2016 р. «Про речове забезпечення військовослужбовців ЗСУ та Державної спеціальної служби транспорту», мобілізовані звільняються в запас у тій формі одягу, що знаходилась в їх особистому користуванні, при цьому предмети речового майна, які не були видані (незалежно від причини) під час звільнення не видаються. За бажанням вони можуть звільнятись в запас у власному цивільному одязі. Враховуючи викладене вище, під час звільнення військовослужбовець, призваний за мобілізацією, не має заборгованості за недоотримане речове майно, відповідно грошова компенсація не нараховується». З вищенаведеного, як стверджує відповідач, вбачається, що компенсація за не отримане майно мобілізованим військовослужбовцям не нараховується та не виплачується.

З урахуванням вищевказаного, військова частина НОМЕР_1 просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

03.12.2024 року (вх.№ЕС/70250/24) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

10.12.2024 року (вх.№ЕС/72765/24) від представника військової частини НОМЕР_1 до суду надійшли пояснення по справі.

10.01.2025 року (вх.№ЕС/3153/25) від позивача до суду надійшли заперечення на заяву про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 16.04.2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника військової частини НОМЕР_1 про залишення без розгляду адміністративного позову по справі №420/33555/24.

16.04.2025 року від позивача до суду надійшло клопотання разом із копією витягу із послужного списку ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 17.04.2025 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача - військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), розгляд справи № 420/33555/24 розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

06.05.2025 року (вх.№ЕС/43207/25) від представника військової частини НОМЕР_2 до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач з вимогами позовної заяви не погоджується, а сам позов вважаємо таким, що поданий безпідставно та не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

У відзиві вказано, що військову частину у НОМЕР_2 залучено до справи помилково, вона є неналежним відповідачем, оскільки спір між нею та позивачем на даний час відсутній. Позивач дійсно проходив службу на посаді командира військової частини НОМЕР_2 , що підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 . З покликанням на п. 8 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, у відзиві вказано, що хоча позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , саме військова частина НОМЕР_1 є суб`єктом, уповноваженим встановлювати і виплачувати грошове забезпечення командирам підлеглих військових частин (зокрема НОМЕР_2 ). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2022 № 60 позивачу був встановлений розмір посадового окладу. Саме військова частина НОМЕР_1 встановила посадовий оклад Позивачу і створювала йому правові підстави для виплати грошового забезпечення. Таким чином, Позивач проходив військову службу та отримував грошове забезпечення у військовій частині НОМЕР_2 , проте на підставі документів, створених у військовій частині НОМЕР_1 . Враховуючи викладене, відповідач наголошує на тому, що військова частина НОМЕР_2 не є належним відповідачем у цій справі, оскільки між позивачем та військовою частиною НОМЕР_2 відсутній спір. Позивач не звертався до військової частини НОМЕР_2 з клопотанням/вимогою здійснити певні дії та не отримував відмову у здійсненні таких дій. Військова частина НОМЕР_2 лише здійснює виплати (перераховує кошти на особовий рахунок) командиру військової частини на підставі документів, надісланих військовою частиною НОМЕР_1 , і в даному випадку саме ця військова частина здійснювала нарахування спірних виплат, зазначених у позовній заяві.

Щодо суті позовних вимог (які мають бути звернені до військової частини НОМЕР_1 ), то у відзиві зазначено, що викладені у позовній заяві вимоги безпідставні. Так, відповідач зазначає, що у відповідності до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, наразі, всім військовослужбовцям Збройних Сил України встановлені розміри посадових окладів у відповідності до пункту 4 Постанови № 704 в редакції Постанови КМУ № 481, що діє з 20.05.2023. При цьому Кабінет Міністрів України не вніс відповідні зміни (для синхронізації (уніфікації) оскаржуваних норм Постанови № 704 з вимогами, що викладені у Рішенні Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі № 826/6453/18 в нову редакцію Постанови № 704, що підтверджується наступним. - Постанова № 704 є чинною, а пункт 4 є нескасованим, незміненим, і відповідає редакції пункту 4 Постанови № 704 в редакції Постанови КМУ № 103 від 21.02.2018. - в подальшому, в Постанову № 704 було внесено зміни, і з 20.05.2023 п. 4 цієї постанови діє у такій редакції: «установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14». - в примітках до Додатків № 1, 12, 13, 14 Постанови № 704 зазначено: «Посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються в порядку, встановленому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704». Кабінет Міністрів України жодних інших нормативно-правових актів з цього приводу не ухвалював. Таким чином, на думку відповідач, підстави для висновку про наявність у військової частини НОМЕР_1 повноважень застосовувати при визначенні складових грошового забезпечення п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, відповідно до якого розміри окладів за військовим званням військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, відсутні. А отже, вказано у відзиві, діях військової частини НОМЕР_1 немає протиправності, вони відповідають вимогам чинної редакції Постанови № 704. Усім військовослужбовцям ЗСУ продовжують нараховувати та виплачувати грошове забезпечення у відповідності до вимог Постанови № 704 у чинній редакції. Також, відповідач вважає, що підстави для висновку про наявність у військової частини НОМЕР_1 повноважень застосовувати при визначенні складових грошового забезпечення п. 4 Постанови № 704, відповідно до якого розміри окладів за військовим званням військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, відсутні.

Щодо зобов`язання військової частини виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, то у відзиві вказано, що мобілізованим військовослужбовцям (яким і був Позивач до звільнення з військової служби) не передбачено право на отримання компенсації за неотримане речове майно, це не визначено Порядком. Тому, якщо під час звільнення мобілізований військовослужбовець не має 4заборгованості за недоотримане речове майно, відповідно грошова компенсація не нараховується.

З урахуванням вищевказаного, військова частина НОМЕР_2 просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивами на позов, відповіддю на відзив, поясненнями, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 з 12.03.2022 року по 22.08.2024 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , як військовослужбовець призваний по мобілізації.

Згідно наказу по стройовій частині військової частини НОМЕР_2 від 12.03.2022 № 87 позивач відповідно до Указу Президента України "Про введення воєнного стану" від 24.02.2022 №64/2022, Указу Президента України "Про повну мобілізацію" від 24.02.2022 №69/2022 та у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом вважається призначеним до військової частини НОМЕР_2 та вважається таким, що справи та посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_2 прийняв.

Даним наказом визначено виплачувати надбавку за особливий внесок у загальні результати служби в розмірі 155 відсотків від посадового окладу та надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65 відсотків до посадового окладу, окладу за війскове звання та надбавки за вислугу років з 12 березня 2022 року.

Наказом Головнокомандувача Збройних сил України від 12.03.2022 № 231 ОСОБА_1 призначений на посаду командира НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » сил територіальної оборони Збройних Сил України ВОС 0210002 (військової частини НОМЕР_2 ).

Судом встановлено, що 04.04.2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №114 відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 та з метою виконання вимоги абзацу 2 Указу Президента України від 14 лютого 2022 року № 53/2022 "Про невідкладні заходи щодо консолідації українського суспільства" та належного соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, окремого доручення Міністра оборони № 2683/з від 01 лютого 2023 року, наказано виплатити нижчепойменованим військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби за березень 2023 року у розмірі 390% від посадового окладу, зокрема, позивачу.

Наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 08.08.2024 № 396 ОСОБА_1 звільнений з військової служби відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 22.08.2024 № 247 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини.

22.08.2024 року ОСОБА_1 подано до військової частини НОМЕР_1 (безпосередній командир) рапорт з проханням здійснення перерахунку виплаченого грошового забезпечення (до 19.05.2023 року) на основі розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідні роки враховуючи актуальну редакцію п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 (у період з 29.01.2020 по 19.05.2023).

Також, у рапорті позивач просив виплатити йому грошову компенсацію за неотримане речове майно.

У відповідь на вказаний рапорт військовою частиною НОМЕР_1 складено листа №1528/16/9071 від 23.09.2024 року, в якому зазначено, що посадовий оклад та оклад за військовим званням було нараховано відповідно до чинного законодавства.

Крім того, у листі зазначено, що відповідно до пункту 2 розділу 5 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 "Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту" (зі змінами) військовослужбовцям, які призвані на військову службу за мобілізацією, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються. Отже такі військовослужбовці не мають права на отримання компенсації за неотримане речове майно.

Вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 усіх складових грошового забезпечення з 26.03.2022 по 19.05.2023 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України про Державний бюджет на перше січня 2022 року і перше січня 2023 року та вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення, окрім іншого, входять посадовий оклад та оклад за військовим званням.

Відповідно до частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Частиною 4 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Наказом МО України від 07.06.2018 року №260 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі Порядок), п.1 якого передбачено, що цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Цей Порядок розроблено відповідно до Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і «Про донорство крові та її компонентів» та Постанов КМУ від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей», від 15 червня 1994 року №414 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», від 11 серпня 1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах», від 22 грудня 1995 року № 1037 «Про надбавки до посадових окладів осіб, зайнятих на шифрувальній роботі», від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Відповідно до п.2 Порядку №260 грошове забезпечення включає:

щомісячні основні види грошового забезпечення;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:

винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту);

допомоги.

Згідно п.1 Розділу XXIII Порядку №260 виплата грошової допомоги для оздоровлення, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п.1 Розділу XXIV Порядку №260 виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Пунктом 6 Розділу XXXI Порядку №260 передбачено, що розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.

Частиною 4 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

З 01.01.2008 року розміри грошового забезпечення військовослужбовців були установлені постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294.

30.08.2017 року з питання визначення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців Кабінетом міністрів України було прийнято постанову № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка набрала чинності 01.03.2018 року та якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Станом на час прийняття Постанови №704, пункт 4 зазначеної постанови передбачав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Додатки 1 та 14 до Постанови №704, в яких у вигляді таблиці зазначені відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру. Зокрема, у цих примітках наведена інформація щодо арифметичної дії (множення), яка застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, в залежності від відповідних тарифних коефіцієнтів, та наведені правила округлення розрахунків. У цих примітках норми права не містяться.

Додатком 1 до Постанови №704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу. Згідно із приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704, посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

Отже, Урядом України було запроваджено дві розрахункові величини обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 2) 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

24 лютого 2018 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (далі - Постанова №103), пунктом 6 якої у первинній редакції внесені зміни до постанов Кабінету Міністрів України, зокрема, пункт 4 Постанови №704 викладено в новій редакції, яка передбачала, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. При цьому, зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103).

Пунктом 6 постанови №103 внесено зміни до постанови №704, внаслідок яких пункт 4 постанови №704 викладено у новій редакції, а саме: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».

При цьому, зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.

Отже, станом на 01.01.2018 та 01.01.2019 пункт 4 постанови № 704, визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року».

Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, яким були внесені зміни до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України №704.

Вказаною постановою скасовані зміни, у тому числі до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно з якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Відповідно до частини 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Отже, саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18 - діє редакція пункту 4 постанови №704, яка існувала до зазначених змін.

Враховуючи викладене, оскільки зміни внесені постановою №103, зокрема, до пункту 4 постанови №704, визнані у судовому порядку нечинними, з 29.01.2020 діє редакція пункту 4 постанови №704, яка існувала до зазначених змін, в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується не прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, а прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, але з гарантією того, що такий показник прожиткового мінімуму повинен становити не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

При вирішенні питання щодо можливості застосування мінімальної заробітної плати, в даному випадку не менше її 50 відсотків, як розрахункової величини при обрахунку посадового окладу, суд враховує, що пунктом 3 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Норми пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII були чинними як на дату прийняття постанови №704, так і станом після 29.01.2020, та неконституційними не визнавалися.

Враховуючи юридичну силу законів та підзаконних нормативно-правових актів, яким є постанова №704, місце таких в системі нормативно-правових актів, оскільки всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм, перевагу слід надати положенням Закону, як акту вищої юридичної сили з урахуванням принципу верховенства права, закріпленого у статті 8 Конституції України.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.12.2019 у справі №240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме пункту 3 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», за якою після набрання чинності цим Законом положення нормативно-правових актів щодо обчислення виплат у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають, суд доходить висновку, що п.4 постанови № 704 з 29.01.2020 року має застосовуватись в наступній редакції: «Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.».

Відповідно Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Положення), грошове забезпечення військовослужбовців включає щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення, які обчислюються з урахуванням посадового окладу та окладу за військове звання.

З викладеного вбачається, що починаючи з 29.01.2020 у позивача виникло право на обчислення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом застосування пункту 4 постанови №704 в первинній редакції, а саме множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2018 року - 1762 гривні. Статтею 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня - 2481 гривня, Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб - 2684 гривні.

Таким чином, розмір прожиткового мінімуму для визначення посадових окладів військовослужбовців в 2020, 2021, 2022, 2023 роках є більшим ніж в 2018 році. Натомість саме розмір прожиткового мінімуму працездатних осіб станом на 01.01.2018 застосовувався відповідачем при визначенні розміру посадового окладу, окладу за військовим званням позивача, що в свою чергу вплинуло на розмір додаткових видів грошового забезпечення, премії та на загальний розмір грошового забезпечення, який також використовувався при обчисленні компенсації за невикористані відпустки та для обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні. Тому, грошове забезпечення позивача у 2020, 2021, 2022, 2023 роках має бути перераховане в сторону збільшення шляхом визначення посадового окладу та окладу за військове звання множенням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року, на 01.01.2021 року, на 01.01.2022 року, на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт.

Оскільки перерахунку підлягає грошове забезпечення позивача, то як наслідок і виплати, які обчислюються з урахуванням його розміру, а саме грошова допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально побутових питань.

Разом з тим суд акцентує увагу на тому, постановою Кабінету Міністрів України №481 від 12.05.2023 року, яка набрала чинності з 20.05.2023 року, було внесено зміни до п.4 постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року, виклавши абз.1 постанови у наступній редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».

Тобто, починаючи з 20.05.2023 року, пункт 4 Постанови №704 викладено в новій редакції, яка не передбачає застосування прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, при розрахунку розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб.

Таким чином, позивач має право на перерахунок усіх складових грошового забезпечення з 26.03.2022 по 19.05.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення відповідних тарифних коефіцієнті на розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законами України про Державний бюджет на перше січня 2022 року і перше січня 2023 року відповідно, та провести виплату перерахованих складових грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум (доплатити 265 797,00 грн).

Щодо суб`єкта, який уповноважений проводити таким перерахунок, то суд зазначає таке.

Так, пунктом 8 розділу І Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується:

щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий;

одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.

Сторонами не заперечується, що військова частина НОМЕР_2 перебуває на грошовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 .

Разом з цим, у спірний період позивач перебував на посаді командира військової частини НОМЕР_2 , а отже, саме військова частина НОМЕР_1 виплачувала позивачу.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині перерахунку його грошового забезпечення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому питання конкретного розміру належного до виплати позивачу суд не вирішує, оскільки такі вимоги є передчасними.

Щодо вимог позивача про бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, суд зазначає.

Згідно частини 2 статті 1-2 Закону № 2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону України № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону України № 2011-XII, постановою від 16.03.2016 № 178 Уряд затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту - Порядок № 178).

За змістом пункту 3 указаного Порядку, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.

Водночас грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку № 178).

З системного аналізу указаних правових норм вбачається, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно гарантується державою, після звільнення військовослужбовець зберігає право на її отримання і виплата цієї компенсації має обов`язковий характер у разі його подальшого звернення з рапортом чи заявою, а тому суд відхиляє наведені у відзиві доводи відповідача про ненадходження рапорту про виплату компенсації за не отримане речове майно.

У той же час, згідно п. 2 преамбули Порядку № 178 визначено, що Міністерству оборони, Міністерству внутрішніх справ та Міністерству інфраструктури привести власні нормативно-правові акти у відповідність із цією постановою.

З системного аналізу абзацу другого частини першої статті 9-1 Закону України № 2011-XII вбачається, що законодавець делегував Міністерству оборони визначати норми і строки забезпечення військовослужбовців речовим забезпеченням, а Кабінету Міністрів визначати порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно військовослужбовців. При цьому, виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно нерозривно пов`язана з нормами і строками забезпечення військовослужбовців речовим забезпеченням.

Наказом Міноборони України від 29.04.2016 № 232 затверджена Інструкція про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту в мирний час та особливий період (далі по тексту - Інструкція № 232).

Відповідно до абзацу 2 пункту 28 розділу ІI Інструкції № 232 речове майно особистого користування військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, військовослужбовцям, призваним під час мобілізації на особливий період та курсантам ВВНЗ видається у власність.

Згідно пункту 4 розділу III Інструкції № 232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 178

Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Порядком № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Перелік предметів речового майна із визначенням закупівельної вартості на початку кожного року структурний підрозділ Міністерства оборони України, відповідальний за формування та виконання бюджетної програми (підпрограми) надає до ЦУРЗ.

ЦУРЗ з урахуванням наданої інформації щодо закупівельної вартості на предмети речового майна складає довідник цін, який доводить до військових частин і установ для проведення розрахунків виплати грошової компенсації.

Оплата вартості пошиття предметів обмундирування та взуття, а також виплата грошової компенсації здійснюються за рахунок відповідних статей кошторису Міністерства оборони.

Особам офіцерського, сержантського, старшинського та рядового складу (крім курсантів ВВНЗ, військовослужбовців строкової служби та військових ліцеїв), які проходили військову службу, нарахування заборгованості здійснюється:

під час звільнення в запас або у відставку з правом носіння військової форми одягу за речове майно, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі;

під час звільнення в запас без права носіння військової форми одягу за речове майно пропорційно часу, який минув з настання права на отримання цього майна до дня виключення зі списків військової частини.

У разі звільнення з військової служби осіб офіцерського складу, сержантського і старшинського складу та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, засудженням особи до позбавлення волі або обмеженням волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, утримується з урахуванням зносу та проводяться взаєморозрахунки в разі неотримання військовослужбовцем речового майна, право на отримання якого наступило за час проходження служби.

У разі дострокового звільнення осіб офіцерського складу, сержантського і старшинського складу та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, у зв`язку із скороченням штатів, хворобою та за сімейними обставинами таке утримання не проводиться. Військовослужбовці забезпечуються речовим майном, яке не було отримане впродовж служби, право на отримання якого настало, або їм виплачується грошова компенсація за цінами, що діють на час звільнення.

Згідно пункту 17 розділу III Інструкції № 232 мобілізовані звільняються в запас у тій формі одягу, що знаходилася в їх особистому користуванні, при цьому предмети речового майна, які не були видані (незалежно від причини), під час звільнення не видаються. За бажанням вони можуть звільнятися в запас у власному цивільному одязі.

Пункт 29 розділу V Інструкції №232 визначає, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу, предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 20.01.2021 у справі № 200/1873/19 зазначив, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Як вказав суд касаційної інстанції, зі змісту положень Інструкції № 232 вбачається, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців суд вважав доречним порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини 1 статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Повертаючись до розгляду вказаної справи, суд вважає за необхідне звернутись до положень статті 125 КЗпП України відповідно до якої працівники, які використовують свої інструменти для потреб підприємства, установи, організації, мають право на одержання компенсації за їх зношування (амортизацію).

Розмір і порядок виплати цієї компенсації, якщо вони не встановлені в централізованому порядку, визначаються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з працівником.

Отже діюче трудове законодавство передбачає можливість виплати робітникам компенсації за зношування (амортизацію) належних їм інструментів, які використовуються ним для потреб підприємства, установи, організації.

Виходячи з системного аналізу вказаних положень діючого законодавства суд дійшов висновку, що компенсація вартості речового майна є своєрідним інструментом за рахунок якого військовослужбовцю, який звільняється з військової служби виплачується компенсація вартості не отриманого ним речового майна, яке згідно положень Інструкції № 232 повинно було перейти у його власність, що відповідає положенням статті 125 КЗпП України.

Як свідчать положення пункту 17 розділу III та пункту 29 розділу V Інструкції № 232 у позивача, як військовослужбовця призваного за призовом під час мобілізації на особливий період за наслідками звільнення з військової служби не виникло право на отримання предметів речового майна особистого користування, які не були отримані ним за період проходження служби, а тому відповідно у відповідача відсутній обов`язок видати останньому довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, та нарахувати і виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно за цей період.

Відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у даній частині.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 усіх складових грошового забезпечення з 26.03.2022 по 19.05.2023 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України про Державний бюджет на перше січня 2022 року і перше січня 2023 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок усіх складових грошового забезпечення ОСОБА_1 з 26.03.2022 по 19.05.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення відповідних тарифних коефіцієнті на розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законами України про Державний бюджет на перше січня 2022 року і перше січня 2023 року відповідно, та провести виплату перерахованих складових грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя О.А. Вовченко