Справа № 520/15027/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 вересня 2025 року справа № 520/15027/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Григоров Д.В.

при секретарі судового засідання Глівінська Ю.О.,

за участю:

представника позивача - Родзинський А.А.,

представника відповідача - Гревцева Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМЕКС МАКС" (просп. Науки, буд. 54,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61072, ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМЕКС МАКС" звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просило :

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення ГУ ДПС у Харківській області від 29.04.2025 року №4 прийняте на підставі акту ГУ ДПС у Харківській області №14232 /20-40-07-04-05/42831345 від 02.04.2025 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ІМЕКС МАКС» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за грудень 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартість, в порядку, що передбачений у п. 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення ГУ ДПС у Харківській області від 29.04.2025 року №4 прийняте на підставі акту ГУ ДПС у Харківській області №14232 /20-40-07-04-05/42831345 від 02.04.2025 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ІМЕКС МАКС» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за грудень 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартість, в порядку, що передбачений у п. 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України.

В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що відповідач на підставі податкового повідомлення рішення від 29.04.2025 р. №4 встановив завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 6168164,00 грн., тобто анулював податковий кредит позивача, а потім податковим повідомленням- рішення ГУ ДПС у Харківській області від 29.04.2025 р. №4 збільшив суму грошового зобов`язання позивача на загальну суму 2665221,25 грн., у тому числі за платежем ПДВ на суму 2132177,00 грн та штрафних санкцій на суму 533044,25 грн. Таким чином обидва оскаржувані повідомлення рішення складені на підставі одного акту перевірки та є взаємопов`язаними.

Позивач вважав оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними та указував, що їх було, серед іншого, прийнято на підставі висновку ГУ ДПС у Харківській області у Акті перевірки щодо неможливості встановити фактичну наявність товарно - матеріальних цінностей на кінець перевіряємого періоду та не підтвердження залишків товарно - матеріальних цінностей на суму 30327723 грн., що не відповідає фактичним обставинам, наданим позивачем документам та нормативно- правовим актам України.

Крім того, позивач посилався і на те, що контролюючий орган, визначаючи правомірність застосування ТОВ «ІМЕКС-МАКС» пільги з реалізації вироблених ним засобів, антисептиків для проведення дезінфекції, що необхідні для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS -CoV-2, у тому числі Дезінфікуючий засіб для обробки поверхонь (код УКТЗЕД 3808) та Дезінфікуючий засіб для обробки рук і шкіри (код УКТЗЕД 3808) до 01.07.2024 р., тобто дня закінчення дії карантину через COVID-19, неправомірно застосував як базу для своїх розрахунків податковий кредит, отриманий позивачем від постачальників сировини.

Щодо виявлених податковою перевіркою порушень позивачем п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 п.201.1, п. 201.7 ст.201 ПК України, встановлення завищення податкового кредиту ТОВ «МЕКС МАКС» всього у сумі ПДВ 475 192,66 грн., позивач висновував, що підставою для вищевказаного висновку контролюючого органу стало те, що в ТТН, які було зазначено в акті податкової перевірки відсутні відомості про розвантажувальні завантажувальні роботи та мають інші незначні формальні недоліки. Це, на переконання позивача, не могло спричинити зазначений висновок, оскільки реальний характер господарських операцій, зазначених в акті податкової перевірки підтверджено іншими належними документами, в тому числі первинного обліку, а можливі наявні незначні недоліки товарно-транспортних накладних не можуть вплинути на визначення реальності проведених операцій.

Ухвалою суду від 17.06.2025р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 08.07.2025р.

Підготовче провадження закрито 05.08.2025р. та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.08.2025р.

Відповідач позов не визнав та надав до суду відзив на позову заяву, згідно якого просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

При цьому послався на те, що при проведенні позивачем інвентаризації на вимогу контролюючого органу при здійсненні ним податкової перевірки до складу інвентаризаційної комісії позивачем не було включено ОСОБА_1 комірника, який є матеріально відповідальною особою за збереження основних засобів. Під час ознайомлення з інвентаризаційним описом необоротних активів (основні засоби, нематеріальні активи, інші необоротні матеріальні активи, капітальні інвестиції) ТОВ «ІМЕКС МАКС» (дата складання 24.03.2025 р.), представниками контролюючого органу складено зауваження, згідно яких інвентаризаційний опис має корективи та зміни. При цьому, жодного пояснення письмового або первинного підтверджуючого документу не надано, здебільшого під час інвентаризації встановлено відсутність маркування основних засобів або встановлено саморобні наклейки. Також, в інвентаризаційному описі наявні інвентарні номери, які при фактичному огляді були відсутні.

Крім того, стосовно використання позивачем пільги, яка застосовується щодо продукції з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідач зауважував, що за наслідками проведеної перевірки неможливо документально підтвердити виробництво реалізованої пільгової готової продукції .

Щодо податкового кредиту відповідач вказував, що позивач мав господарські правовідносини з ТОВ «ЮАПЛАСТ» (податковий номер 44953849), ТОВ «ПРИВАТНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ» (попередня назва ТОВ «АНДРУШІВСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» (податковий номер 45250046), ТОВ «ПЛАЗМАТЕК» (податковий номер 3567397), ТОВ «ПЕРЛІТ ЮЕЙ» (податковий номер 40485752) та низкою інших, на підставі яких було сформовано податковий кредит з ПДВ . При цьому контролюючий орган вважав, що згідно проведеного аналізу відсутня жодна інформація щодо проведених навантажувально - розвантажувальних робіт на виконання господарських угод з контрагентами, в тому числі відсутня будь яка інформація в наданих до перевірки товарно транспортних накладних, а саме: дані про час і місце навантаження та розвантаження, габаритно - вагові параметри транспортного засобу, довжина. ширина, висота, вага без вантажу (кг.). вага загальна. Також указував і на інші обставини, що можуть свідчити про відсутність реального характеру господарських операцій та, як наслідок, відсутність підстав для формування податкового кредиту з ПДВ.

В судовому засіданні представники сторін підтримали раніше викладені доводи.

Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників процесу, встановив такі обставини.

На підставі направлень на проведення документальної позапланової виїзної перевірки від 18.03.2025 року № 2295, 2296, 2297 , наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 18.03.2025 р. № 1378-п, виданого на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.8 п.78.1 ст.78 Податкового Кодексу України фахівцями Головного управління ДПС у Харківській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ІМЕКС МАКС» (код за ЄДРПОУ 42831345 щодо дотримання вимог податкового законодавства України при декларуванні за грудень 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартість.

За наслідками перевірки було складено Акт від 02.04.2025р. № 14232/20-40-07-04-05/42831345, за висновками якого встановлено порушення п. 44.1, п. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 193.1 п.п. 189.1 ст. 189, п.п. 198.3 ст. 198 та п. 198.5 ст. 198, та п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 ПК України, - занижено податкові зобов`язання на загальну суму 8 300 340,71 грн. за грудень 2024 року. Вищезазначене призвело до завищення суми від`ємного значення з податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за грудень 2024 року на суму 6 168 164 грн.; заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за грудень 2024 року у сумі 2 132 177 грн.

На підставі розгляду зазначеного Акту перевірки ГУ ДПС у Харківській області було прийнято оскаржувані в даній справі податкові повідомлення-рішення, а саме:

№ 4 від 29.04.2025р., згідно якого за порушення вимог п. 44.1, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 193.1 ст. 193, п. 189.1 ст. 189, п. 198.3, п. 198.5, ст. 198, п. 201.10 ст. 201 ПК України зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 6 168 164 грн.;

№ 4 від 29.04.2025р., згідно якого за порушення вимог п. 44.1, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 193.1 ст. 193, п. 189.1 ст. 189, п. 198.3, п. 198.5, ст. 198, п. 201.10 ст. 201 ПК України позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 2 665 221,25 грн., у тому числі: за податковим зобов`язанням 2 132 177 грн., за штрафними санкціями 533 044,25 грн.

Доходячи висновку про наявність виявлених податковою перевіркою порушень, контролюючий орган виходив з того, що складений за наслідками проведеної інвентаризації інвентаризаційний опис, який було надано перевіряючим під час проведення інвентаризації та який отримано 25.03.2025 р. має корективи та зміни. При цьому, жодного пояснення письмового або первинного підтверджуючого документу не надано. Здебільшого під час інвентаризації встановлено відсутність маркування основних засобів або встановлено саморобні наклейки. Також, в інвентаризаційному описі наявні інвентарні номери, які при фактичному огляді були відсутні. У відкорегованому інвентаризаційному описі необоротних активів (основні засоби, нематеріальні активи, інші необоротні матеріальні активи, капітальні інвестиції) ТОВ «ІМЕКС МАКС» (дата складання 24.03.2025 року) в графі «відмітка про вибуття», зазначено інформацію щодо окремих ТМЦ: «...установка для виготовлення палет, пелетайзер (TS 550. інвентарний номер 00083) - передано в оренду; бензиновий генератор Matari MX14003EA-ATS (інвентарний номер 00134) - вкрадений, написано заяву в поліцію, знаходиться в розшуку; установка для виготовлення деревних велет Tosatech - 550 (вир-ва Японія) (інвентарний номер 00254) - передано в оренду; ємність харчова горизонтальна нержавіюча сталь 7800 л.

- передано на модернізацію; ємність харчова вертикальна нержавіюча сталь 4 500,0 л. у кількості 2.0 шт. - передано на модернізацію: земельна ділянка Зачепилівська с/ рада - внесено помилково; запайщик підлоговий НЗ - 600 передано в оренду; електричний штабелер - (інвентарний номер 00270) - передано в оренду; дизельний генератор PRAMAST VG-R 100 - внесено помилково; ємність харчова вертикальна EV1000 У/79*228/2-х шар/синя у кількості 2.0 шт. - передано на модернізацію.».

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що оскільки податкова перевірка, за наслідками якої було ухвалено спірні податкові повідомлення-рішення була повторною, то на вимогу контролюючого органу проводилася повторна інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, за наслідками якої було вказано про підстави відсутності відповідних одиниць номенклатури, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Суд зауважує, що посилання контролюючого органу в даному випадку є непослідовними та суперечливими. Зокрема, контролюючий орган зазначає про відсутність активів підприємства, відсутність маркування та «саморобні наклейки» згідно інвентаризаційного опису. В той самий час відповідач зазначає, що йому також було надано і відкоригований інвентаризаційний опис, в якому було зазначено підстави відсутності відповідних активів. У відзиві на позовну заяву, надісланому до суду, відповідач цитував норми Положення № 879 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань (затвердженого Наказом Мінфіну України від 02.09.2014р. № 879), за якими суцільною інвентаризацією охоплюються всі види зобов`язань та всі активи підприємства незалежно від їх місцезнаходження, у тому числі предмети, що передані м прокат, оренду або перебувають на реконструкції, модернізації, консервації, у ремонті, запасі або резерві незалежно від технічного стану (п. 1.6 Положення).

Таким чином, не обгрунтовано належними та розумними доводами посилання контролюючого органу на те, чому саме відкоригований інвентаризаційний опис не було взято до уваги та зроблено висновок про відсутність активів підприємства позивача, що стало фактичною підставою для донарахування позивачу суми податку з ПДВ, оскільки контролюючий орган вважав не підтвердженими залишки товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться на обліку підприємства на кінець перевіряємого періоду.

З урахуванням наведених вище міркувань, суд з таким висновком не погоджується та зауважує, що відповідно до підпункту "г" пункту 198.5 статті 198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Згідно пункту 198.5 статті 198 ПК України, у разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Відповідно до підпункту 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.

З правового аналізу викладених норм суд зазначає, що вимога щодо проведення інвентаризації поширюється на всіх без виключення платників податків. При цьому, проведення інвентаризації має здійснюватися саме платником податків, а контролюючий орган може лише вимагати її проведення.

Отже, проведення платником податку на вимогу контролюючого органу під час проведення податкової перевірки інвентаризації товарів є єдиним встановленим законом засобом доказування нестачі чи наявності товарів у платника податку і, відповідно, використання чи невикористання платником податку таких товарів в операціях, що не є господарською діяльністю платника податків.

Суд зазначає, що правила проведення інвентаризації для юридичних осіб, у тому числі обов`язкові випадки її проведення та оформлення інвентаризації визначені Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 №879 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі по тексту - Положення №879).

Так, пунктом 7 розділу І зазначеного Положення №879 встановлено випадки обов`язкового проведення інвентаризації, зокрема, на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації. У цих випадках інвентаризація має розпочатися у термін та в обсязі, зазначених у належним чином оформленому документі цих органів, але не раніше дня отримання підприємством відповідного документа.

Також суд зазначає, що за приписами пункту І розділу ІІ Положення №879, для проведення інвентаризації на підприємстві розпорядчим документом керівника підприємства створюється інвентаризаційна комісія з представників апарату управління підприємства, бухгалтерської служби (представників аудиторської фірми, централізованої бухгалтерії, суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві на договірних засадах) та досвідчених працівників підприємства, які знають об`єкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). Інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства (його заступник) або керівник структурного підрозділу підприємства, уповноважений керівником підприємства. У разі проведення інвентаризації за судовим рішенням або на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації, посадові особи відповідного органу (за їх згодою) можуть бути присутні при проведенні інвентаризації.

Тобто, норми зазначеного Положення №879, як і норми ПК України, передбачають право, а не обов`язок щодо присутності посадових осіб відповідного органу при проведенні інвентаризації. У позовній заяві позивач наголошує, що він є добросовісним платником податків та представники контролюючого органу фактично були присутні під час проведення інвентаризації.

Фактично підставою для прийняття оскаржуваного у даній справі податкового повідомлення-рішення стосовно зменшення від`ємного значення суми ПДВ стала виявлена, на думку контролюючого органу, за наслідками інвентаризації нестача товарно-матеріальних цінностей, внаслідок чого у позивача виник обов`язок нарахувати податкове зобов`язання на відповідну суму товарів, та, відповідно обов`язок зменшити суму від`ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду. Однак такі доводи не підтверджено належними доказами. Посилання на невключення до складу інвентаризаційної комісії комірника підприємства, який є матеріально-відповідальною особою вказаних висновків не спростовують, оскільки це не передбачено цитованими вище нормами Положення № 879. Вказуючи на нестачу товарно-матеріальних цінностей, відповідач керувався припущеннями про таку відсутність, ігноруючи скоригований інвентаризаційний опис.

При цьому слід мати на увазі, що відповідно до частини 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Що стосується питання використання позивачем пільги в зв`язку з виробництвом продукції, що використовується з метою запобігання поширенню на території України короновірусної хвороби (COVID-19), то при проведенні податкової перевірки відповідно до проведеного аналізу податкових декларацій з ПДВ було встановлено застосування такої пільги, яка передбачає звільнення від оподаткування податком на додану вартість операції з постачання на митній території України товарів (в тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України; код пільги: 14060544.

Сторонами у справі не заперечувалося, що відповідно до баз ЄРПН за період листопад - грудень 2022р., березень 2023, червень 2023 позивач здійснював реалізацію Міні-піч МАМО з конфоркою з спиртового антисептика Fine Line. 150 мл. Міні-піч МАМО запаска з спиртового антисептика Fine Line, 150 мл, Антисептик для рук Імекс Макс (в асортименті, різні обсяги), засіб дезінфекційний (антисептичний) на спиртовій основі " Антисептик для шкіри рук Імекс Макс", антисептик для шкіри рук та поверхонь Fine Line. 1000 мл., Міні- піч Вогник з конфоркою з спиртового антисептика l ine Line. 150 мл. міні піч спиртова МАМО Fine Line запаска 150мл. Міні-піч МАМО з конфоркою з спиртового антисептика Fine Line, 150 , Міні-піч МАМО з конфоркою з спиртового антисептика Fine Line. 150 мл., міні-піч МАМО спиртова, набір 6 штук н конфорка. 150 мл., міні-піч МАМО запаска з спиртового антисептика Fine Line. 150 мл. ARO АНТИСЕПТ 900 мл. тощо за ставкою ПДВ- 0%.

В акті податкової перевірки та поясненнях, наданих до суду, контролюючий орган вказував, що до податкової декларації з податку на додану вартість та баз ЄРПН ТОВ «ІМЕКС МАКС» (податковий номер 42831345) здійснено придбання запасів для ймовірного подальшого виробництва ТМЦ за ставками ПДВ 20%, 7% (паливо). В акті податкової перевірки було зазначено, що ТОВ «ІМЕКС МАКС» на вимогу заступника начальника відділу аналізу податкової інформації управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Харківській області Головного управління ДПС у Харківській області Іванісової М.В. від 07.02.2025 р. №540/20-40-07-04-11 було надано копію висновку Державної санітарно епідеміологічної експертизи від 17.04.2020 року №12.2-18-1/8561 щодо дезінфекційного засобу «Антисептик для шкіри рук ІМЕКС МАКС» » (діючі речовини: етиловий спирт 66,0%- 80,0 %, перекис водню 0,125%- 0.175%), та лист Міністерства охорони здоров`я №05.1-11/15319/2-20 від 01.06.2020 року щодо внесення дезінфекційного засобу «Антисептик для шкіри рук ІМЕКС МАКС» до Державного реєстру дезінфекційних засобів України.

Контролюючий орган стверджував, що жодне документальне підтвердження калькуляції товару «Антисептик для шкіри рук ІМЕКС МАКС». Міні-піч МАМО запаска з спиртовою антисептика Fine Line, та інших товарів до перевірки не надано, про що складено Акти від 19.03.2025. від 20.03.2025,21.03.2025. 24.03.2025 та з огляду на що контролюючий орган зазначав, що неможливо документально підтвердити виробництво реалізованої пільгової готової продукції та самостійно визначив заниження позивачем податкових зобов`язань на суму 1 904 897 грн. (ПДВ - 20%) за грудень 2024 року на підставі припущення, що позивачем було придбано запасів та інших ТМЦ за ставкою 20% на суму 11 054 755,0 грн., за ставкою 7% (паливо)- 244 273,0грн. для подальшого «ймовірного» виробництва продукції на суму 9 524 485,94 грн, яка підлягала льотному оподаткуванню ПДВ, у зв`язку з чим контролюючим органом було встановлено заниження податкових зобов`язань шляхом вирахуванням ПДВ на суму 1 904 897 грн. (ПДВ - 20%) з можливого придбання позивачем запасів та інших ТМЦ за ставкою 20% на суму 11 054 755,0 грн., за ставкою 7% (паливо)- 244 273,0грн., не відповідає фактичним обставинам та не підтверджено жодними доказами.

Суд з такими висновками також не погоджується та зауважує, що згідно з пунктом 71 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України (з урахуванням внесених змін) тимчасово, на період, що закінчується останнім календарним днем місяця, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України, від оподаткування податком на додану вартість звільняються такі операції:

з ввезення на митну територію України та/або операції з постачання на митній території України товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України;

з постачання на митній території України товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України.

Перелік товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, операції з ввезення яких на митну територію України та/або операції з постачання яких на митній території України звільняються від оподаткування податком на додану вартість, встановлено пунктом 71 підрозділу 2 розділу ХХ ПКУ, постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2020 року №224 зі змінами та доповненнями (далі Перелік №224).

В цій справі поза увагою відповідача залишилася та обставина, що ТОВ «ІМЕКС МАКС» було отримано висновок Державної санітарно епідеміологічної експертизи від 27.10.2020 року №12.2-18-5/24475 щодо дезінфекційного засобу «Антисептик для шкіри рук FINE LINE» (діючі речовини: етиловий спирт 66,0%- 96,0 %, перекис водню 0,125%- 0.175%) внесено 27.11.2020 р. до реєстру дезінфекційних засобів Міністерства охорони здоров`я України за №1151 та висновок Державної санітарно - епідеміологічної експертизи від 27.10.2020 року №12.2-18-5/24474 щодо дезінфекційного засобу «Антисептик для шкіри рук та поверхонь METRO Professional» (діючі речовини: етиловий спирт 66,0%- 96,0 %, перекис водню 0,125%- 0.175%) внесено 27.11.2020 р. до реєстру дезінфекційних засобів Міністерства охорони здоров`я України за №1152.

Враховуючи те, що відомості про дезінфекційні засоби «Антисептик для шкіри рук FINE LINE», «Антисептик для шкіри рук ІМЕКС МАКС», «Антисептик для шкіри рук та поверхонь METRO Profesional» внесені Міністерством охорони здоров`я України до Державного реєстру дезінфекційних засобів України, слід дійти висновку, що ТОВ «ІМЕКС МАКС» правомірно застосовувало пільгу з їхньої реалізації до 01.07.2024 р., тобто до дня закінчення дії карантину через COVID-19. При цьому, питання визначення контролюючим органом складу цієї продукції є перевищенням меж його повноважень в межах перевірки, яка проводилася та фактично було не потрібно.

Висновки про неможливість документально підтвердити виробництво реалізованої пільгової готової продукції відповідачем належним чином не обгрунтовано та їх зроблено саме виходячи з аналізу складових виробленої продукції, на підставі чого відповідач вважав наявним заниження позивачем податкових зобов`язань на суму 1 904 897 грн. (ПДВ - 20%) за грудень 2024 року на підставі припущення, що позивачем було придбано запасів та інших ТМЦ за ставкою 20% на суму 11 054 755,0 грн., за ставкою 7% (паливо)- 244 273,0грн. для подальшого «ймовірного» виробництва продукції на суму 9 524 485,94 грн, яка підлягала льотному оподаткуванню ПДВ, у зв`язку з чим відповідачем було встановлено заниження податкових зобов`язань шляхом вирахуванням ПДВ на суму 1 904 897 грн. (ПДВ - 20%) з припущеного відповідачем придбання позивачем запасів та інших ТМЦ за ставкою 20% на суму 11 054 755,0 грн., за ставкою 7% (паливо)- 244 273,0грн.

На переконання суду, контролюючий орган в даному випадку, доходячи висновків, на підставі яких до платника податків в подальшому було застосовано відповідні санкції, не міг керуватись припущеннями, відображаючи їх в акті податкової перевірки.

Що стосується висновків контролюючого органу про неправомірність формування позивачем податкового кредиту, контролюючий орган виходив з того, що у перевіреному періоді позивач мав правовідносини з низкою юридичних осіб-контрагентів, які, в свою чергу, отримували продукцію за ланцюгом постачання. Деякі з цих правовідносин припускалися контролюючим органом, про що було зазначено як в акті перевірки, так і відзиві на позовну заяву, який є фактично збіркою цитат з акту податкової перевірки від 02.04.2025р. № 14232/20-40-07-04-05/42831345.

Зокрема, контролюючим органом згадувалися ТОВ «ЮАПЛАСТ», НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА«РЕАФАРМ», ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ (податковий номер 22480288), ТОВ «ТРИВІУМ ПЕКЕДЖИНГ УКРАЇНА» (податковий номер 34616103), ТОВ «ПРИВАТНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ» (попередня назва - ТОВ «АНДРУШІВСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД», ТОВ «ПЛАЗМАТЕК» (податковий номер 3567397), ТОВ «ДНІПРОВУ ДСПЕЦТЕХІИ К А», ТОВ «ПЕРЛІТ ЮЕЙ» (податковий номер 40485752), ПАТ «Київстар».

Суть висновків контролюючого органу про порушення порядку формування податкового кредиту з ПДВ позивачем, як встановлено судом, полягає в тому, що він вважав неможливим достовірно дослідити ланцюг походження товару, в зв`язку з придбанням якого врешті позивач врахував від`ємне значення та сформував податковий кредит з ПДВ. При цьому, відповідач посилався як на відсутність основних засобів у деяких контрагентів, відсутність працівників та фіктивний характер діяльності цих підприємств, так і на відсутність або недоліки заповнення наданих до перевірки документів, зокрема, видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, у яких відсутні відомості про розвантажувальні завантажувальні роботи.

Надаючи цим доводам оцінку, суд зауважує, що відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 ПК України).

Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України визначено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (абз.2 п. 201.10 ст. 201 ПК України).

Відповідно до положень ст. 109 ПК України, податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Вчинення платниками податків, їх посадовими особами та посадовими особами контролюючих органів порушень законів з питань оподаткування та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.

Стаття 110 ПК України встановлює, що платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Отже, відповідальність за порушення норм податкового законодавства настає у разі вчинення платником податків протиправних дій.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Крім того, відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (згідно із Законом № 1724-VIII від 03.11.2016 року, до внесення змін Законом № 1724-VIII від 03.11.2016 року в наступній редакції - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктами 2.1 та 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за № 168/704 (надалі за текстом - Положення), в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 19.09.2024 р. у справі № 1.380.2019.002186.

За цитованими вище положеннями підпункту а пункту 198.1 статті 198 ПК України, пункту 198.3 статті 198 ПК України, абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 ПК України, слід дійти висновку, що у податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. І тільки за повної відсутності таких документів, або у разі, коли такі документи є недостовірними, тобто не відображають реальних подій (господарської операції), витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, та податковий кредит можуть вважатися не підтвердженими.

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товарів (робіт, послуг), яка призвела до об`єктивної зміни складу активів такого платника, придбання такого товару (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, наявності первинних документів, які підтверджують понесені витрати, платник податку має право на віднесення таких витрат до витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, а податку на додану вартість - до складу податкового кредиту. Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 13.11.2024 р. у справі № 400/10652/21.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з податку на додану вартість.

При цьому, наведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України передбачено, що податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Такий правовий висновок, зокрема, сформовано в постанові Верховного Суду від 15.02.2022 р. у справі № 826/18707/15.

Перевагу необхідно надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту. Первинні документи повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо. При цьому, сама собою наявність, або відсутність окремих документів, а також помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю, мали місце.

Такий правовий висновок сформовано Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 13.12.2023р. у справі № П/811/117/17.

У цій справі контролюючий орган не довів, що виявлені ним недоліки первинних документів є такими, що не дозволяють ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, тощо. Судом під час розгляду справи таких недоліків не встановлено. Позивач не заперечував, що в товарно-транспортних накладних, які досліджувались при перевірці були відсутні відомості про розвантажувальні завантажувальні роботи та були інші незначні формальні недоліки, однак наполягав на тому, що такі недоліки не могли спричинити висновок про відсутність господарських операцій, в зв`язку з якими їх було виписано.

Суд з такими доводами позивача погоджується та зазначає, що останнім до матеріалів справи було надано копії господарських договорів, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, а також платіжних інструкцій на підтвердження сплати вартості товарів (а.с. 32-76, том 1), з яких в повній мірі вбачається проведення господарських операцій, за якими в подальшому формувався податковий кредит з ПДВ.

Стосовно посилань контролюючого органу в акті перевірки та відзиві на позовну заяву, наданому до суду на порушення вимог податкового законодавства юридичними особами-контрагентами за ланцюгом постачання товарів, слід виходити з того, що Відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Якщо контрагенти юридичної особи не виконали своїх зобов`язань по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.11.2015 р. у справі № 2а-14377/12/2670.

Порушення, допущені одним платником податків, за загальним правилом не впливають на права та обов`язки іншого платника податків. Чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів. Тому невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та / або обізнаності платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Ця правова позиція відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 18 грудня 2018 року у справі № 816/1118/17, від 15 січня 2019 року у справі № 809/2918/13-а.

Крім того, суд ураховує, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.07.2022р. у справі № 160/3364/19 сформовано правові висновки, за якими аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку. Інші доводи висновків суду не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного відповідачем не доведено законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, в зв`язку з чим позовні вимоги про їх скасування підлягають задоволенню.

Судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відповідно до положень ч.1 ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМЕКС МАКС" до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення ГУ ДПС у Харківській області від 29.04.2025 року №4, прийняте на підставі акту ГУ ДПС у Харківській області №14232 /20-40-07-04-05/42831345 від 02.04.2025 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ІМЕКС МАКС» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за грудень 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартість, в порядку, що передбачений у п. 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення ГУ ДПС у Харківській області від 29.04.2025 року №4, прийняте на підставі акту ГУ ДПС у Харківській області №14232 /20-40-07-04-05/42831345 від 02.04.2025 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ІМЕКС МАКС» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за грудень 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартість, в порядку, що передбачений у п. 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМЕКС МАКС" () судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4844,80 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири гривні) 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 03.09.2025р.

Головуючий суддя Д.В. Григоров