Справа № 160/14523/25
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Ніколайчук С.В.
20 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства Оборони України, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 15 000 000,00 грн (п`ятнадцять мільйонів гривень 00 копійок), передбачену пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_1 проживала однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з березня 2009 р. до дня загибелі (смерті) останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з березня 2009 року по жовтень 2024 року перебувала у фактичних шлюбних стосунках та проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Ямпільського Старостинського округу за адресою: АДРЕСА_1 та вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет тобто фактично проживали однією сім`єю. Після військового нападу російської федерації на Україну та оголошення військового стану ОСОБА_2 був призваний на військову службу у військову частину НОМЕР_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 загинув.
Оскільки позивач має право на отримання одноразової соціальної допомоги у зв`язку зі смертю свого чоловіка на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то відповідно є необхідність встановити факт мого проживання разом із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з березня 2009 року по 14.10.2024 року.
Проте відповідач своєю бездіяльністю не встановлює наявність підстав для підтвердження за ОСОБА_1 певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , з чим позивач не погоджується, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою від 26 травня 2025 року суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 24 червня 2025 року о 13:00 год.
04.06.2025 року відповідач надав відзив на позовну заяву, де вказав, що в позовній заяві немає обґрунтувань в чому заключається бездіяльність саме Міністерства оборони України, адже до Міністерства оборони України жодних заяв від позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги не надходило, тому визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України та зобов`язання вчинити дії щодо призначення одноразової грошової допомоги є передчасними.
Міністерством оборони України не вчинялось порушення прав та інтересів Позивача у зв`язку із тим, що не розглядалось жодних звернень цього учасника суспільних відносин.
Суд переніс розгляд справи на 22.07.2025, 26.08.2025.
Сторони у судове засідання не з`явилися. Відомості про вручення судової повістки сторонам в матеріалах справи наявні, причини неявки невідомі.
У відповідності до положень статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи у порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 вказує, що з березня 2009 року по жовтень 2024 року перебувала у фактичних шлюбних стосунках та проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Ямпільського Старостинського округу за адресою: АДРЕСА_1 та вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет тобто фактично проживали однією сім`єю.
Після військового нападу російської федерації на Україну та оголошення військового стану ОСОБА_2 був призваний на військову службу у Військову частину НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 загинув, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 10-12/33 від 17.10.2024 року та свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 .
Відповідно до довідки Ямпільського старостинського округу від 10.03.2025 № 24 громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкала за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, на території Ямпільського старостинського округу з 2009 року по квітень 2022 року.
Також факт спільного проживання громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується актом від 20.03.2025 № 06/25-31.
ОСОБА_1 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_5 стосовно надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця.
Листом від 02.05.2025 року № 3100 ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомив, що позивач не має права на отримання посвідчення членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), яке передбачене постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2993 року № 378 «Про посвідчення членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби».
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача стосовно не призначення та не виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2009 року до дня загибелі, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року№ 2011-XII.
Спірним питанням у цій справі є бездіяльність відповідача щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка виплачується у разі загибелі військовослужбовця, особі, яка вважає себе членом сім`ї такого військовослужбовця, проте не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, а також не відноситься до інших груп осіб, яким законом надано таке право (батьків загиблого (померлого) військовослужбовця або утриманців загиблого (померлого) військовослужбовця).
Відповідно до статті 161 Закону № 2011-ХІІ (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.
Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Абзацом першим, другим, сьомим пункту 2 Постанови №168 установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян рф або рб та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом перерахування коштів уповноваженим органом на рахунок в установі банку державного сектору, зазначеного одержувачем у заяві.
Пунктом 2-1 Постанови Кабінету Міністрів України № 168 установлено, що порядок і умови виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
З матеріалів справи слідує, що листом від 02.05.2025 року № 3100 ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомив, що позивач не має права на отримання посвідчення членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), яке передбачене постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2993 року № 378 «Про посвідчення членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби».
Доказів, що позивач зверталась до Міністерства оборони України з питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2009 року до дня загибелі, матеріали справи не містять.
Стосовно питання чи належить до членів сім`ї військовослужбовця ОСОБА_1 , які відповідно до статті 161 Закону № 2011-XII мають право на отримання спірної одноразової грошової допомоги, суд зазначає про таке.
Тож у спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення заявниці до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.
Слід зауважити, що в разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.
Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.
У той же час перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Зокрема згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.
Тож у спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення заявниці до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення.
При цьому в одному провадженні не можуть бути поєднані вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, та оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, оскільки ці вимоги підсудні судам різних юрисдикцій.
Оскільки встановлення юридичного факту в межах розгляду адміністративної справи не є можливим, а позивачка не надає належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження попередньої встановленності факту перебування у фактичних шлюбних відносинах та проживання однією сім`єю із загиблим ОСОБА_2 , підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
За приписами частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд робить висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 227, 241-243, 246, 255, 2945 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 04.09.2025 року.

Суддя С.В. Ніколайчук