Справа № 520/4373/24
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2025-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

04 вересня 2025 року справа № 520/4373/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої Ольги Вікторівни, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання дій протиправним та скасування рішення, зобов`язання

вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту відповідач, ГУ ПФ України в місті Києві), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 20.12.2023 № 81 відповідачу про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугою років відповідно до положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати відповідача з 18.12.2023 здійснити призначення позивачу пенсії за вислугою років, виходячи з 90 відсотків від суми заробітної плати відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (у редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ), згідно з довідками Харківської обласної прокуратури про складові заробітної плати від 04.12.2023 № 21-388, без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом України № 3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ, та проводити виплати призначеної пенсії за вислугу років довічно, щомісячно, в повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати пенсії за вислугу років та без обмежень, встановлених з 01.10.2017 Законами України № 2148-VIII від 03.10.2017, № 1058-ІV від 09.07.2003, незалежно від факту працевлаштування чи роботи або перебування на посадах в органах прокуратури України, а також перераховувати призначену пенсію відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (у редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що вважає спірне рішення таким, що не відповідає нормам чинного законодавства.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Цією ж ухвалою відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали про відкриття спрощеного провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву разом з усіма доказами, що обґрунтовують доводи, які в ньому наведені або заяву про визнання позову та надати суду докази надіслання (подання) копії відзиву іншим учасникам справи.

Від відповідача засобами поштового зв`язку 23.02.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (у редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ) при наявності стажу роботи на день звернення понад 20 років та розрахунку пенсії у розмірі 90% відсотків від заробітної плати.

За наслідками розгляду звернення, позивач отримала рішення ГУ ПФ України в місті Києві від 20.12.2023 № 81, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з відсутністю стажу вислуги років не менше 25 років.

З огляду на те, що при прийнятті на роботу в прокуратуру позивач розраховувала на гарантії, які надаються державою працівникам прокуратури, та вважаючи, що має право на призначення пенсії згідно зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції Закону України від 12.07.2001, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини першої статті 50-1 Закону України № 1789-ХІІ (у редакції, що діяла до 01.10.2011) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VІ, який набрав чинності з 01.10.2011 (далі по тексту - Закон України № 3668-VІ), внесено зміни до статті 50-1 Закону України № 1789-ХІІ. Зокрема, змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

З 15.07.2015 стаття 50-1 Закону України № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VI (далі по тексту - Закон України № 1697-VI).

Згідно з частиною 1 статті 86 Закону України № 1697-VI прокурори, серед іншого, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 01.10.2020 і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Відповідно до частини 8 статті 86 Закону України № 1697-VI право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Судом встановлено, що позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії 18.12.2023.

З огляду на вказане, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Закону України № 1697-VI, а не Закону України № 1789-XIІ. Отже, для призначення позивачу пенсії за вислугу років станом на дату звернення з відповідною заявою він повинен був мати 25 років вислуги років, з яких не менше 15 років - на посадах прокурорів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 640/20585/18, яка у силу частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковою для врахування.

Матеріалами справи підтверджено, що страховий стаж позивача станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років (18.12.2023) становить 20 років 05 місяці 26 днів, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 18 років 28 днів та половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 4 місяці 28 днів.

Тобто, вислуга років позивача є меншою від 25 років, визначених частиною 1 статті 86 Закону України № 1697-VI, що не надає позивачу право на призначення пенсії за вислугу років.

Водночас, наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України № 1789-ХІІ (у редакції Закону України № 2663-ІІІ), позивач пов`язував із тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час її роботи в органах прокуратури. На переконання позивача, подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України № 1697-VII, призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що в свою чергу свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Разом з цим, на переконання суду доводи про те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав, не повинні застосовуватися, оскільки у період дії статті 50-1 Закону України № 1789-XII у редакції від 26.07.2001, чинній до 30.09.2011, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, є безпідставними, оскільки станом на 30.09.2011 (дата, до якої був чинний Закон України № 1789-XII) у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому у період дії статті 50-1 Закону України № 1789-XII у редакції від 26.07.2001, позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років.

Відтак, при прийнятті Закону України № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 265/6322/16-а, від 11.06.2020 у справі № 265/2627/17 та від 08.11.2021 у справі № 404/5325/17, від 08.08.2022 у справі № 640/3085/19.

Щодо посилань позивача на те, що вона мала обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, суд зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні «Великода проти України» (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

З огляду на викладене, оскільки стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України № 1697-VII та у період дії статті 50-1 Закону України № 1789-XII вона не набула права на призначення пенсії за вислугу років, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугою років.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2023 у справі № 620/2767/19.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що оскільки вислуга років позивача не є достатньою для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (тобто складає менше 25 років), а у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII позивач не набула права на призначення пенсії за вислугу років, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Як зазначено у пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що оскільки позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві ( вулиця Бульварно Кудрявська, будинок 16, місто Київ, 04053, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 04.09.2025.

Суддя Ольга НІКОЛАЄВА