Справа № 158/2036/25
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 158/2036/25 пров. № А/857/29930/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

секретар судового засідання Слободян І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 липня 2025 року (головуючий суддя Корецька В.В., м.Ківерці) у справі №158/2036/25 за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення,-

В С Т А Н О В И В:

11.07.2025 позивач (Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до громадянина російської федерації ОСОБА_1 (відповідач) про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення.

Позов обґрунтовує тим, що 15 травня 2025 співробітниками ДСР Національної поліції України у м. Києві було виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в порушення вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» проживав на території України без відповідних дозвільних документів, які б надавали останньому таке право на визначений строк. В ході перевірки не було встановлено коли та яким чином відповідач по справі ОСОБА_1 перетнув державний кордон в бік в`їзду в Україну, оскільки за обліками ЦП ДСК «Аркан» така інформація відсутня. Крім того в ОСОБА_1 відсутні документи на підставі яких його можливо ідентифікувати, та які надавали б йому право на перетин державного кордону для виїзду з України. Після закінчення дозволеного строку перебування іноземець територію України не покинув, свідомо порушуючи міграційне законодавства України. Для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів відповідач по справі не звертався, будь яких інших дій для легалізації свого перебування на території України не вживав, чим порушив вимоги ст. 4 вищевказаного Закону. Вказує, що 15 травня 2025 року уповноваженими працівника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно відповідача по справі ОСОБА_1 прийнято рішення про його примусове видворення з території України до країни походження або третьої країни, а також притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП. Зазначає, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.05.2025 відповідача було затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, строком на 2 (два) місяці. Для забезпечення виконання рішення суду про примусове видворення позивачем було вжито всіх заходів. Однак, через повномасштабну агресію рф проти України дипломатичні відносини між Україною та росією розірвані. Діяльність посольства та консульських установ рф на території України припинена. Представлення інтересів рф дипломатичним представництвом в Україні не здійснюється. Зазначене унеможливлює надання органами дипломатичної служби України будь-якого сприяння в ідентифікації особи та відповідному документуванні громадян росії, відносно яких прийнято рішення про примусове повернення за межі України. На момент звернення до суду відповіді від Консульської установи не надходило і тому особу відповідача не ідентифіковано. Просив суд продовжити строк затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення за межі території України на строк 6 місяців.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 липня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, зазначає, що відповідач досяг 18-річного віку, статус біженця йому не надано, в процедурі отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не перебуває, тобто відсутні підстави, за яких примусове видворення не застосовується

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились. Водночас, відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми ст.313 цього Кодексу. Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

15 травня 2025 співробітниками ДСР Національної поліції України у м. Києві було виявлено та затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В ході перевірки не було встановлено коли та яким чином відповідач по справі ОСОБА_1 перетнув державний кордон в бік в`їзду в Україну, оскільки за обліками ЦП ДСК «Аркан» така інформація відсутня. Крім того в ОСОБА_1 відсутні документи на підставі яких його можливо ідентифікувати та які надавали б йому право на перетин державного кордону для виїзду з України.

До компетентних органі УДМС України для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідач по справі офіційно не звертався, будь яких інших дій для легалізації свого перебування на території України не вчиняв.

Відповідач по справі є неідентифікованим, оскільки в останнього відсутній паспортний документ, який дає право на виїзд з України, надалі продовжує перебувати на території України без законних на те підстав.

Крім того 15.05.2025 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення про примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з території України до країни походження або третьої країни та прийнято рішення про поміщення відповідача по справі до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.05.2025 відповідача було затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, строком на 2 (два) місяці.

24.06.2025 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надіслано запит до Департаменту консульської служби МЗС України з проханням у сприянні в ідентифікації Відповідача.

На момент звернення до суду відповіді від Консульської установи не надходило. І тому особу відповідача не ідентифіковано.

Разом з тим, відповідач по справі ОСОБА_1 долучає до справи довідку Цуманської селищної ради від 14.07.2025 про те, що він офіційно зареєстрований у АДРЕСА_2 , але фактично проживає у АДРЕСА_3 .

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з приписами ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Примірник рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Згідно з ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як на 18 місяців.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України.

Згідно із ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України.

Частиною 11 ст. 289 КАС України визначено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частини 12 та 13 ст. 289 КАС України встановлюють, що про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Верховний Суд у постанові від 28 січня 2021 року у справі №743/1046/20 дійшов висновку, що перелік умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи та які є підставою для продовження строку її затримання в ПТПІ, наведений у частині тринадцятій статті 289 КАС України і цей перелік є вичерпним.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цього висновку і вважає його застосовним до обставин цієї справи, що так само стосуються питання продовження строку затримання іноземця, який незаконно перебуває в Україні, за умов, розцінених позивачем такими, що унеможливлюють забезпечення його примусового видворення.

Вищезазначений висновок Верховного Суду є застосовним до обставин цієї справи, оскільки так само стосується питання продовження строку затримання іноземця, який незаконно перебуває в Україні, за умов, розцінених позивачем такими, що унеможливлюють забезпечення примусового видворення відповідача, а тому не вбачає підстав для відступу від нього.

Враховуючи вищевказані обставини, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, які передбачають неможливість примусового видворення особи, а продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні можливе лише за наявності таких.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

Європейський суд з прав людини, судова практики якого підлягає застосуванню як джерело права, у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

У пункті 103 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява №26629/95, пункт 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява №36760/06, пункт 143, ЄСПЛ 2012).

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Відповідно до пункту 113 рішення ЄСПЛ у справі «Чахал проти Великої Британії», будь-яке позбавлення волі відповідно до §1 (f) ст.5 конвенції буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до §1 (f) ст.5 конвенції (рішення у справах «Куїн проти Франції», «Коломпар проти Бельгії»).

Окрім того, відсутність можливості виконати судове рішення про примусове видворення відповідача за межі України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.

З огляду на вище викладене, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено наявність підстав для продовження строку затримання відповідача по справі громадянина російської федерації ОСОБА_1 . Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач не йде на співпрацю та відмовляється заповнювати будь які документи.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, можливе лише за наявності переліку підстав, визначених чинним законодавством, який є вичерпний, а враховуючи ідентифікацію відповідача та невжиття заходів позивачем жодних заходів для забезпечення примусового видворення відповідача, після прийняття рішень Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.05.2025 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо продовження строку затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 з метою забезпечення примусового видворення.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 липня 2025 року у справі №158/2036/25 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар