Справа № 380/20570/24
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2025 рокусправа № 380/20570/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув у порядку спрощеного позовного справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Львівської міської ради (далі відповідач 1), Виконавчого комітету Львівської міської ради (далі відповідач 2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради (далі третя особа), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1139 від 30.08.2024 «Про демонтаж тимчасових споруд у Сихівському районі», в частині пунктів 1.1 та 4.1.1 щодо демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності Вус Андрій Орестович).

Ухвалою суду від 07.10.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.

Ухвалою суду від 30.10.2024 задоволено клопотання представника відповідача про залучення третьої особи.

Ухвалою суду від 30.10.2024 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.07.2025 відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 01.09.2025 відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не зважаючи на наявність у нього всіх необхідних дозвільних документів на розміщення тимчасової споруди для зайняття підприємницькою діяльністю, відповідач прийняв рішення про демонтаж споруди, як такої, що встановлена самовільно. При цьому, таке рішення прийняте із порушенням встановленої процедури. Також, зазначив, що відповідач не включив тимчасову споруду, яку використовує позивач, до комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженої ухвалою від 26.12.2019 №6107.

Відповідач 1 проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві. Вказав, що у позовній заяві позивач покликається на договори оренди земельної ділянки строк дії яких закінчився, водночас нових договір міська рада із позивачем не укладала, а також не розроблялися нові проекти влаштування спірного торгівельного павільйону. Таким чином, ОСОБА_1 розміщує торгівельний павільйон на земельній ділянці комунальної власності без наявності відповідних дозвільних документів. Також, відповідач вказав, що звернення осіб з метою укладення договорів оренди земельної ділянки розглядається на пленарних засіданнях міської ради, де за результатами голосування депутатів приймається відповідне рішення. Водночас позивач не надав доказів звернення до міської ради щодо питання оренди спірної земельної ділянки. Спірне рішення відповідача прийняте відповідно до вимог чинного законодавства. Ухвалу Львівської міської ради №6107 від 26.12.2019 вказано в преамбулах оскаржуваних рішень лише тому, що пунктом 1 ухвали Львівської міської ради № 6107 від 26.12.2019 затверджено перелік тимчасових споруд, що входять до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові. Водночас така ухвала скасована лише частково, окрім того є інші ухвали відповідача та норми законодавства відповідно до яких виникають підстави для прийняття Виконавчим комітетом Львівської міської ради щодо демонтажу тимчасових споруд на території Львівської міської територіальної громади.

Третя особа подала до суду пояснення, в яких вказала, що за результатами обстеження спірної тимчасової споруди Сихівською районною адміністрацією складено акт обстеження тимчасової споруди ФОП ОСОБА_1 відповідно до якого тимчасова споруда встановлена без дозвільних документів. Тобто, тимчасова споруда розміщена всупереч пунктам 2.1., 2.20. Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, де підставою розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди. Строк дії договорів оренди позивача складав 5 років (від 01.08.2007 №С-832 до 07.06.2012 та від 18.04.2016 №С-4282 до 04.02.2021). Ухвал про продовження договору оренди із позивачем міською радою не приймалося. Доказів звернення із повідомлення про намір продовжити договір оренди земельної ділянки позивач не надав. Отже, з 05.02.2021 у позивача немає ні договору оренди землі, ні договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, ні паспорта прив`язки тимчасової споруди, що вказує на правомірність прийняття рішення про демонтаж тимчасової споруди. Окрім цього, третя особа зауважила, що надсилала позивачу оскаржене рішення листом від 13.09.2024 №34-вих-131182. Також, третя особа вказала, що пунктом 36 Розділу ІІ «Повноваження виконавчого комітету» Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого Ухвалою №1081 від 08.07.2021 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» передбачено можливість прийняття рішень щодо тимчасових споруд, які розміщені з порушеннями вимог законодавства України та актів міської ради.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (частина 2 статті 262 КАС України).

Суд на підставі позовної заяви, відзиву, пояснень, а також долучених письмових доказів,-

в с т а н о в и в :

Виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв 30.08.2024 рішення №1139 «Про демонтаж тимчасових споруд у Сихівському районі». Відповідно до пункту 1 якого вирішив: «Демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності за такими адресами: 1.1. АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності Вус Андрій Орестович)».

Згідно з пунктом 2 рішення рекомендовано суб`єктам підприємницької діяльності, тимчасові споруди яких перелічені в пункті 1 цього рішення, здійснити демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди добровільному порядку. Термін: протягом 10 календарних днів.

Також, відповідно до пунктів 3 та 4 рішення у разі нездійснення демонтажу у добровільному порядку визначити уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, перелічених у пункті 1 цього рішення, комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Сихівською районною адміністрацією. Комунальну підприємству «Адміністративно-технічне управління» здійснити демонтаж за участю представників Сихівської районної адміністрації на вулиці Зелена - вул. Зубрівська (суб`єкт підприємницької діяльності Вус Андрій Орестович). Термін: до 27.09.2024.

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся за захистом свої прав до суду.

Вирішуючи спір, суд застосовує такі норми права.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).

Згідно з частиною 1 статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Конституційний Суд України в рішенні від 18.06.2002 №12-рп/2002 у пункті 1 резолютивної частини зазначив, що положення частини 1 статті 140 Конституції України в аспекті порушених у конституційному поданні питань необхідно розуміти так, що ці положення дають визначення місцевого самоврядування як права територіальної громади вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985, ратифікованої Законом України від 15.07.1997 №452/97-ВР, головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом. Однак це положення не перешкоджає наділенню органів місцевого самоврядування повноваженнями і функціями для спеціальних цілей відповідно до закону. Органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі Закон №280/97-ВР).

Згідно з положеннями статті 24 Закону №280/97-ВР правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону (частина 1).

Правовий статус місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі, а також в Автономній Республіці Крим визначається Конституцією України та цим Законом з особливостями, передбаченими законами про міста Київ і Севастополь (частина 2).

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (частина 3).

Відповідно до статті 25 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації (пункт 42); встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність (пункт 44).

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян (підпункт 7 пункту «а» статті 30 Закону №280/97-ВР).

Статтею 31 Закону №280/97-ВР передбачено, що виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, зокрема, зі здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Відповідно до статті 73 Закону №280/97-ВР акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Місцеві органи виконавчої влади, підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їм повноважень.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» серед основних принципів державної політики з питань дозвільної системи у сфері господарської діяльності є:

- захист прав, законних інтересів суспільства, територіальних громад та громадян, життя громадян, охорона навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави;

- прозорість процедури видачі документів дозвільного характеру;

- додержання рівності прав суб`єктів господарювання під час видачі документів дозвільного характеру;

- зменшення рівня державного регулювання господарської діяльності;

- установлення єдиних вимог до порядку видачі документів дозвільного характеру.

Згідно зі статтею 4 згаданого Закону виключно законами, які регулюють відносини, пов`язані з одержанням документів дозвільного характеру, встановлюються необхідність одержання документів дозвільного характеру та їх види; вичерпний перелік підстав для відмови у видачі, переоформлення, видачі дубліката, анулювання документа дозвільного характеру.

Відповідно до пункту 5 статті 4-1 цього Закону підставами для відмови від видачі документи дозвільного характеру є:

- подання суб`єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком;

- виявлення в документах, поданих суб`єктом господарювання, недостовірних відомостей;

- негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру.

Законом можуть встановлюватися інші підстави для відмови у видачі документа дозвільного характеру. Відмова у видачі документа дозвільного характеру за підставами, не передбаченими законами, не допускається. Письмове повідомлення дозвільного органу про відмову у видачі документа дозвільного характеру надається суб`єкту господарювання особисто або надсилається поштовим відправленням з описом вкладення або у випадках, передбачених законом, в електронній формі за допомогою засобів телекомунікацій із зазначенням передбачених законом підстав для такої відмови у строк, встановлений для видачі документа дозвільного характеру.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначає Закон України «Про благоустрій населених пунктів» (далі Закон №2807-IV).

Статтею 5 Закону України №2807-IV встановлено, що управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону №2807-IV передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері благоустрою населених пунктів віднесено забезпечення реалізації державної політики у цій сфері.

Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів, у розумінні частини 1 статті 12 Закону України №2807-IV, є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Частиною 1 статті 10 Закону №2807-IV встановлено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів, а також затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону №2807-IV до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів.

Відповідно до статті 12 Закону №2807-IV суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Згідно статті 13 Закону №2807-IV до об`єктів благоустрою населених пунктів належать 1) території загального користування: а) парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки - пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики б) пам`ятки культурної та історичної спадщини в) майдани, площі, бульвари, проспекти; г) вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; ґ) пляжі; д) кладовища; е) інші території загального користування; 2) прибудинкові території; 3) території будівель та споруд інженерного захисту територій; 4) території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.

До об`єктів благоустрою можуть належати також інші території в межах населеного пункту.

Режим використання об`єктів благоустрою визначено статтею 14 Закону №2807-IV, яка передбачає, що такі об`єкти використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 20 Закону №2807-IV організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста).

Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Приписами статті 21 Закону №2807-IV передбачено перелік елементів благоустрою.

Так, мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил (частина 2).

Згідно зі статтею 22 Закону №2807-IV комплексним благоустроєм вважається проведення на визначеній території населеного пункту (мікрорайон, квартал, парк, бульвар, вулиця, провулок, узвіз тощо) комплексу робіт з улаштування (відновлення) покриття доріг і тротуарів, обладнання пристроями для безпеки руху, озеленення, забезпечення зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами, встановлення малих архітектурних форм, здійснення інших заходів, спрямованих на поліпшення інженерно-технічного і санітарного стану території, покращання її естетичного вигляду.

Крім цього, відповідно до положень статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI (далі Закон №3038-VI) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 (далі Порядок №244).

Відповідно до пункту 1.3 Порядку №244 тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі ТС) це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Згідно з пунктами 1.5 та 1.6 Порядку №244 комплексна схема розміщення ТС в межах вулиці (скверу, бульвару, провулку, узвозу, проїзду, площі, майдану тощо), мікрорайону (кварталу), населеного пункту - це текстові та графічні матеріали, якими визначаються місця розташування ТС, розроблені з урахуванням вимог будівельних, санітарно-гігієнічних норм, а також існуючих містобудівних обмежень, вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та раціонального використання територій, охорони історико-культурної спадщини, земельно-господарського устрою.

Комплексна схема розміщення ТС розробляються за рішенням сільської, селищної, міської, районної ради суб`єктом господарювання, який має ліцензію на виконання проектних робіт, або архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, та затверджуються рішенням (розпорядженням, наказом) виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації. Розроблення комплексної схеми розміщення ТС та архітипу здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.17, 2.18, 2.20, 2.21, 2.30 та 2.31 Порядку №244 підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди. Строк дії паспорта прив`язки ТС визначається органом з питань містобудування та архітектури відповідної ради або районної державної адміністрації з урахуванням строків реалізації положень містобудівної документації на місцевому рівні. Продовження строку дії паспорта прив`язки ТС здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки ТС органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації. Встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки. Відхилення від паспорта прив`язки тимчасової споруди не допускається. У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу. Розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Пунктом 2.4 Порядку №244 передбачено, що відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності), будівельним нормам визначає відповідний орган з питань містобудування та архітектури, який утворено у складі виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації, протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

З викладених норм права висновується, що система благоустрою населених пунктів включає, зокрема організацію, нормування та здійснення контролю, у тому числі самоврядного, у сфері благоустрою населених пунктів. У свою чергу нормування у сфері благоустрою передбачає, зокрема, затвердження правил благоустрою населених пунктів, а також затвердження місцевих програм, технічної документація з питань благоустрою територій населених пунктів (проекти, схеми, карти, атласи тощо). За своєю юридичною природою перелік тимчасових споруд, призначених для здійснення підприємницької діяльності, комплексні схеми розміщення тимчасових споруд є актами нормування у сфері благоустрою, розробка та затвердження яких входить до повноважень відповідної місцевої ради на підставі пункту 44 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України».

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З доказів у справі судом встановлено, що між позивачем та Львівською міською радою укладено договори оренди землі площею 0,0156 га за адресою АДРЕСА_1 для влаштування і обслуговування тимчасового павільйону кафе-бару від 01.08.2007 та від 18.04.2016. Відповідно до пункту 8 кожного із договорів строк його дії 5 років (до 07.06.2021 та до 04.02.2021 відповідно).

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради №1298 від 28.11.2008 позивачу надано дозвіл на проектування тимчасового торгівельного павільйону із збірних конструкцій на розі АДРЕСА_1 без права капітального будівництва та без оформлення права власності.

Також, ухвалою Львівської міської ради №152 від 4.02.2016 позивачу продовжено строк оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 на 5 років у межах червоних ліній без права капітального будівництва для обслуговування тимчасового павільйону кафе-бару за рахунок земель житлової та громадської забудови за функцією використання землі комерції.

Відповідно до акта обстеження ТС ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 від 01.08.2024 за результатами проведеного обстеження тимчасової споруди виявлено, що зазначена тимчасова споруда встановлена без дозвільних документів. Відповідно до підпункту 7.1.2 пункту 7.1 розділу 7 Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 №4526 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» тимчасова споруда ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 підлягає демонтажу.

Виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв 30.08.2024 рішення №1139 «Про демонтаж тимчасових споруд у Сихівському районі». Відповідно до пункту 1 якого вирішив: «Демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруди для здійснення підприємницької діяльності за такими адресами: 1.1. АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності Вус Андрій Орестович)».

Згідно з пунктом 2 рішення рекомендовано суб`єктам підприємницької діяльності, тимчасові споруди яких перелічені в пункті 1 цього рішення, здійснити демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди добровільному порядку. Термін: протягом 10 календарних днів.

Також, відповідно до пунктів 3 та 4 рішення у разі нездійснення демонтажу у добровільному порядку визначити уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, перелічених у пункті 1 цього рішення, комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Сихівською районною адміністрацією. Комунальну підприємству «Адміністративно-технічне управління» здійснити демонтаж за участю представників Сихівської районної адміністрації на вулиці Зелена - вул. Зубрівська (суб`єкт підприємницької діяльності Вус Андрій Орестович). Термін: до 27.09.2024.

Суд зазначає, що спірне рішення від 30.08.2024 №1139 прийнято на підставі листа Сихівської районної адміністрації від 01.08.2024 №4-34-42156. Крім того, під час прийняття рішення відповідач керувався Законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про благоустрій населених пунктів», «Про місцеве самоврядування в Україні», наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», ухвалами міської ради від 21.04.2011 №376 «Про Правила благоустрою Львівської міської територіальної громади», від 26.12.2019 № 6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», від 08.07.2021 №1081 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» і від 06.12.2022 №2679 «Про окремі питання здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території Львівської міської територіальної громади у зв`язку із введенням воєнного стану». При цьому, таке рішення прийнято з метою усунення наслідків порушень вимог законодавства при розміщенні тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Львівській міській територіальній громаді.

Так, згідно з частинами 1 та 2 статті 10 Закону Закон №2807-IV до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів, а також затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.

До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів.

Відповідно до положень статті 60 Закону №280/97-ВР територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина 1).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина 5).

Із змісту статті 60 Закону №280/97-ВР, статей 142-145 Конституції України слід виснувати, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів.

При цьому, Львівська міська рада є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в інтересах функції і повноваження визначені Конституцією України та іншими законами України.

Зокрема, згідно зі статтею 80 Закону №280/97-ВР територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права власності на землю, що є комунальною власністю.

Статтею 12 Земельного кодексу України (далі ЗК України) передбачено, що до повноважень міських рад належать розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відноситься до повноважень Львівської міської ради.

Згідно з статтею 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР передбачено, що вирішення відповідно до Закону питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до частини 1 статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Таки чином, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права власності чи права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до приписів статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Водночас відповідно до пункту 34 статті 26, пункту 2 статті 77 Закону №280/97-ВР питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

З огляду на викладені норми права суд зазначає, що законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка реалізує право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин, є прийняття відповідного рішення на сесії міської ради.

Водночас суд звертає увагу, що у випадку позивача відсутнє відповідне рішення міської ради, прийняте на сесії, щодо питання оренди земельної ділянки площею 0,0156 га за адресою м. Львів, вул. Зелена - вул. Зубрівська для влаштування і обслуговування тимчасового павільйону кафе-бару.

При цьому, представник позивача вказує, що позивач неодноразово звертався до Львівської міської ради з метою продовження договору оренди землі, однак відповідач належно не відреагував на такі.

Однак позивач не надав до суду жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують його звернення до закінчення дій договору оренди земельної ділянки до міської ради із повідомлення про продовження такого договору. Також, до суду не надано доказів оскарження позивачем дій відповідача щодо непродовження чи відмови продовжувати договір оренди земельної ділянки.

Щодо покликань позивача про те, що відповідач при прийнятті спірного рішення керувався скасованою рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №380/2335/20 ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», суд зазнає таке.

Так, судовим рішенням, на яке покликається позивач, скасовано лише окремі пункти ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107, а не ухвалу в цілому, зокрема, підпункт 5.2 пункту 5 в частині «Рекомендувати не здійснювати реалізацію алкогольних та слабоалкогольних напоїв у тимчасових спорудах […]», «[…] Виявлення тимчасових споруд, основною діяльністю яких є торгівля алкогольними напоями […] є підставою для підготовки управлінням архітектури та урбаністики департаменту містобудування проекту ухвали про вилучення таких тимчасових споруд з Комплексної схеми» та підпункт 7.8 пункту 7.

Таким чином, відповідач не позбавлений можливості посилатися на згадану ухвалу у спірному рішенні в частині, яка є чинною. При цьому, суд зауважує, що пунктом 1 згаданої ухвали затверджено перелік тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові згідно з додатком, що додаткову підтверджує, самовільне встановлення тимчасової споруди за адресою м. Львів, вул. Зелена - вул. Зубрівська, оскільки така відсутня в такому переліку.

При цьому, суд не бере до уваги покликання представника позивача, що відповідач без пояснення та обґрунтованих причин не включив тимчасову споруду, яку використовує позивач, до комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженої ухвалою від 26.12.2019 №6107, оскільки вказана ухвала та комплексна схема не є предметом розгляду цієї справи.

Окрім цього, слід зазначити, що пунктом 37 Розділу ІІ «Повноваження виконавчого комітету» Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою №1081 від 08.07.2021 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» передбачено можливість прийняття рішень щодо тимчасових споруд, які розміщені з порушеннями вимог законодавства України та актів міської ради.

Львівською міською радою прийнято Правила благоустрою Львівської міської територіальної громади, які затверджені ухвалою Львівської міської ради №376 від 21.04.2011 (далі - Правила №376).

Пунктом 12.2.6 Правил №376 передбачено, що самочинно встановлені МАФИ підлягають демонтажу без попереднього судового розгляду.

Демонтаж, перевезення та зберігання самочинно збудованих МАФів здійснює особа, яка самочинно встановила МАФ, за власні кошти або відповідна районна адміністрація з подальшим відшкодуванням власниками витрат на демонтаж, перевезення та зберігання самочинно збудованих МАФ їх власниками. Якщо у процесі демонтажу не звернулися зацікавлені особи і не надали документи, що засвідчують право власності на МАФ, то МАФ демонтується і перевозиться на майданчик тимчасового зберігання і знаходиться там до прийняття остаточного рішення відповідно до законодавства України.

Також, слід зазначити, що підунктами 2.1, 2.17, 2.20, 2.21, 2.30, 2.31 Порядку №244 встановлено, що підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди. Встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки. Відхилення від паспорта прив`язки тимчасової споруди не допускається. У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу. Розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Аналогічні положення передбачені також в Положенні про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, яке затверджене ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 №4526 (далі Положення).

Згідно з пунктом 1.3 Положення самовільно встановлена тимчасова споруда це тимчасова споруда, яка встановлена за відсутності одного із документів, передбачених цим Положенням: ухвали міської ради, договору оренди земельної ділянки чи договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, паспорту прив`язки тимчасової споруди.

Пунктами 2.1, 2.2 Положення передбачено, що розміщення тимчасових споруд здійснюється замовником відповідно до паспорту прив`язки, плану земельної ділянки та договору окремих конструктивних елементів благоустрою. Місце встановлення тимчасових споруд повинно відповідати адресі, вказаній у паспорті прив`язки, та плану земельної ділянки або схемі прив`язки.

Проте в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які дають право позивача на розміщення тимчасової споруди за адресою м. Львів, вул. Зелена - вул. Зубрівська, зокрема, паспорт прив`язки, ухвала міської ради, договір оренди окремих конструктивних елементів благоустрою або об`єкта нерухомого майна, за вказаною адресою.

Постановою Верховного Суду України від 30.11.2021 у справі № 1140/2982/18 підтверджуються доводи Виконавчого комітету Львівської міської ради, щодо наявності повноважень у органів місцевого самоврядування на прийняття рішень про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд.

Також, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що чинним законодавством прямо передбачено, що в разі відсутності, закінчення, анулювання паспорту прив`язки тимчасової споруди, або самовільного її встановлення, така споруда підлягає демонтажу.

Проте жодним нормативним актом не передбачено порядку проведення демонтажу тимчасової споруди з підстав, визначених законодавством. Не визначено чинним законодавством також і компетенції жодного органу державної влади щодо прийняття рішення про демонтаж тимчасової споруди та її проведення.

Верховний Суд звернув увагу, що органи місцевого самоврядування, як представники громади міста, наділені повноваженнями вільно вирішувати будь-які питання місцевого значення, в разі якщо вирішення такого питання не віднесене до компетенції будь-якого іншого органу.

За визначенням абзацу 2 частини 1 статті 1 Закону України від 06.09.2005 №2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» поняття «благоустрій населених пунктів» означає комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Передбачені Законом України «Про благоустрій населених пунктів» повноваження реалізуються міськими радами через наявну у них компетенцію, закріплену статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», шляхом вирішення виключно на пленарних засіданнях ради питань щодо встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність (пункт 44 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

При цьому, за висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постановах від 13.11.2018 у справі № 910/2145/18, від 27.11.2018 у справі № 910/2686/18 та від 12.12.2018 у справі № 826/10330/17, дії з демонтажу є заходами з відновлення благоустрою населеного пункту (демонтаж - роботи щодо відновлення території благоустрою).

Також, суд звертає увагу на висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №209/5369/15, про те, що демонтаж самовільно встановлених позивачем тимчасових споруд (у тому випадку тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності) переслідує легітимну мету контролю органами місцевого самоврядування благоустрою населеного пункту.

Під час розгляду справи суд встановив, що у позивача відсутні паспорт прив`язки, відповідна ухвала міської ради, договір оренди окремих конструктивних елементів благоустрою та будь-які інші, передбачені чинними нормативно-правовими актами документи, які б підтверджували законність розміщення тимчасової споруди за адресою: м. Львів, вул. Зелена - вул. Зубрівська..

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення відповідача про демонтаж тимчасової споруди прийнято в межах повноважень та у спосіб визначений законом і Конституцією України.

Щодо інших покликань позивача суд зазначає, що відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 КАС України та частини 1 статті 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З врахуванням підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не є необхідним надавати детальну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, законність і обґрунтованість дій та рішень відповідача. Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС відшкодування судових витрат позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено повністю, не передбачено.

Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 293, 295 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Кравців Олег Романович