Справа № 620/16162/24
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Карпушової О.В.,

Мєзєнцева Є.І.,

При секретарі: Масловській К.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просила:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх ОСОБА_2 на користь повнолітньої доньки ОСОБА_1 , яка перебуває на його утриманні на час навчання;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх ОСОБА_2 на користь повнолітньої доньки ОСОБА_1 , яка перебуває на утриманні батька на час навчання починаючи з дня зникнення безвісти - з 09.01.2024.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності рішення цивільного суду про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 та доказів на підтвердження віднесення позивача до осіб, які перебували на утриманні військовослужбовця, в/ч НОМЕР_1 , відмовляючи у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення позивачу, діяла у відповідно до приписів чинного законодавства, адже позбавлена можливості самостійно визначати будь-яку особу такою, що перебуває на утриманні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано, що у спірному випадку факт встановлення утримання не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства, у той час як належними і допустимими доказами підтверджується факт утримання ОСОБА_2 своєї повнолітньої доньки ОСОБА_1 , яка навчається на денній формі та не має інших доходів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 , відповідно до якого змінено прізвища заявника з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ».

Згідно з витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин від 29.11.2024, ОСОБА_2 зник на території бойових дій (під час воєнних дій), реєстрація заяви від 15.01.2024, відомості про кримінальне провадження №0000038 від 15.10.2024.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.01.2024 №366, солдат ОСОБА_2 , гранатометник 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 8 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , який перебував в районі виконання завдань, вважається таким, що зник безвісти 09.01.2024.

25.06.2024 через ІНФОРМАЦІЯ_1 у АДРЕСА_1 ОСОБА_1 звернулася до в/ч НОМЕР_1 із заявою про виплату грошового забезпечення безвісно відсутнього солдата на користь повнолітньої доньки, яка перебуває на його утриманні на час навчання до 23-х років.

До заяви було додано копію паспорта заявника та ідентифікаційного номеру, копію довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи, копію паспорта ОСОБА_2 , копію свідоцтва про народження та про зміну імені позивача, копію довідки Міжнародного гуманітарного університету, копію довідки Відокремленого структурного підрозділу закладу вищої освіти, копію рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 20.06.2019 у справі №424/2203/19, копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 07.06.2024, копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну народження із зазначенням відомостей про батька, копію довідки з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела суми виплачених доходів, копія виписки по надходженням по картці АК КБ «Приватбанк» за періоди з червня по грудень 2023 року, копію витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.01.2024 №366.

Водночас, 20.10.2024 позивачу було надіслано відповідь командира Військової частини НОМЕР_1 про відмову у призначенні та виплаті грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх протиправними, яка обґрунтована тим, що факт перебування повнолітньої дитини ОСОБА_1 на утриманні свого батька не знайшли свого підтвердження у наданих документах.

Указану відмову позивач вважає протиправною, а тому звернулася до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів враховує таке.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За змістом частини шостої статті 9 указаного Закону у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:

дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - Порядок № 884; тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

За правилами пункту 5 Порядку № 884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Окрім наведеного, пункт 7 Порядку № 884 передбачає, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Викладене свідчить, що право на виплату грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісті, мають, зокрема, особи, які перебувають на утриманні військовослужбовця.

Як свідчать матеріали справи, позивачу відмовлено у виплатах грошового забезпечення, належного військовослужбовцю Військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 , у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують перебування ОСОБА_5 на утриманні батька.

Разом з тим, така позиція відповідача, з якою погодився суд першої інстанції, є помилковою з огляду на фактичні обставини цієї справи з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з частиною першою статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

За змістом частини першої статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Отже, утриманцями можуть бути повнолітні діти, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, а також повнолітні діти, якщо вони були на повному утриманні військовослужбовця або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Як свідчать матеріалами справи та не заперечується сторонами ОСОБА_1 є повнолітньою дочкою ОСОБА_2 .

Крім того, ОСОБА_1 згідно з довідкою від 12 листопада 2024 року №1300/11 є студенткою Факультету права та економіки Міжнародного гуманітарного інституту денної форми навчання, зарахованої на 1 курс наказом від 11 серпня 2023 року №1388, а також не має основного доходу, що підтверджується копією відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела суми виплачених доходів на утримання податків за період з 3 кварталу 2023 року по 1 квартал 2024 року.

Також позивач з червня 2023 року по грудень 2023 року щонайменше щомісяця отримувала від батька грошові кошти, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 26 січня 2024 року №LKBO2EV99RONDRK0.

Таким чином, всупереч висновків суду першої інстанції, наявними у матеріалах справи документами, копії яких подавалися також відповідачу, підтверджується, що позивач знаходилася на утриманні свого батька-військовослужбовця, та одержувала від нього допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, отже, позивач є особою, яка перебувала на утриманні військовослужбовця та має права на виплати грошового забезпечення свого батька-військовослужбовця.

У контексті наведеного посилання суду першої інстанції на ненадання позивачем судового рішення на підтвердження факту перебування на утриманні у батька колегія суддів вважає помилковим, оскільки приписами Порядку № 884 не визначено необхідності подання судового рішення про встановлення факту перебування на утриманні, а наданими позивачем документами в сукупності підтверджено, що позивач постійно перебувала на утриманні батька, одержувала від нього допомогу, яка була для неї, як студентки, постійним і основним джерелом засобів до існування.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що у спірному випадку належним та необхідним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправними дій в/ч НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті грошового забезпечення сім`ям безвісти відсутніх військовослужбовців з зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення безвісти відсутнього батька з дня зникнення безвісти, а саме з 09.01.2024.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлене вище документальне підтвердження перебування позивача на утриманні безвісти відсутнього батька-військовослужбовця, судова колегія приходить до висновку про помилковість твердження Чернігівського окружного адміністративного суду про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з в/ч НОМЕР_1 за рахунок їх бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання позовної заяви (968,96 грн) та апеляційної скарги (1 453,44).

Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 повнолітній доньці ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 на користь повнолітньої доньки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ), починаючи з дня зникнення безвісти - з 09 січня 2024 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 КАС України.

Повне рішення виготовлено 02 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев