Справа № 340/8121/24
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2025-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м. Кропивницький Справа № 340/8121/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. НАУМЕНКО, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Героїв Маріуполя, б. 102, м. Кропивницький, 25004, )

про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через уповноваженого представника, звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Кропивницької митниці та Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив визнати протиправними та скасувати рішення останніх стосовно зупинення митного оформлення легкового автомобіля Volkswagen Beetle та вжиття обмежувальних (корегувальних заходів).

Ухвалою суду від 17.12.2024 року відкрито провадження у вказаній справі, якій присвоєно №340/7969/24.

Ухвалою суду від 19.12.2024 року роз`єднано позовні вимоги у справі №340/7969/24, виділивши у самостійне провадження позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів №001/2024/РМ/001 від 24.10.2024 року (а.с. 37).

Ухвалою суду від 24.12.2024 справу №340/8121/24 прийнято до свого провадження (а.с. 39).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач намагався розмитнити придбаний за кордоном легковий автомобіль "Фольксваген", надав до митного органу митну декларацію та необхідний пакет документів, проте митним органом оформлення документів зупинено. У подальшому відповідачем було проведено перевірку, вказано на відсутність сертифікату на зазначений легковий автомобіль та видано рішення про заборону надання продукції в обіг.

Вважає, що таким рішення порушуються його права, для захисту яких був вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити. Наголосив, що під час проведення перевірки та винесення оскаржуваного рішення діяв у спосіб та у межах, встановлених чинним законодавством, а відтак спірне рішення є правомірним та скасуванню не підлягає (а.с. 42-45).

Від позивача до суду 13.01.2025 надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наполягав на задоволенні позову а доводи, викладені у відзиві, вважав такими, що не спростовують позовних вимог. Наголосив на необґрунтованості та невмотивованості прийнятого відповідачем рішення, його непропорційності, наполягав на необхідності визнання його протиправним та скасування (а.с. 98-102).

Інших заяв по суті справи до суду не надходило, проте 20.08.2025 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення.

Дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом з наявних матеріалів справи встановлено, що позивач з метою розмитнення автомобіля Volkswagen Beetle VIN: НОМЕР_2 під час його переміщення через митний кордон України 17.10.2024 подав до Кропивницької митниці електронну митну декларацію 24UA62U4 з відповідним пакетом документів.

Водночас, Кропивницькою митницею 17.10.2024 прийнято рішення №901020/2024/1 про призупинення митного оформлення продукції за результатами державного контролю продукції (а.с. 14-15). Причинами призупинення, відповідно до п. 9 зазначеного рішення, вказано про відсутність документів, передбачених технічними регламентами для такої продукції. Митне оформлення призупинено на 3 дні, до 21.10.2024 (відповідно до п. 10 рішення).

Про вказаний факт митний орган 21.10.2024 повідомив до Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті (а.с. 71).

В свою чергу Відділом державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі зазначеного повідомлення митниці (а.с. 71) та Наказу №866 від 21.10.2024 (а.с. 70) проведено позапланову перевірку характеристик продукції, за наслідками якої складено Акт №001/2024/РМ від 24.10.2024, відповідно до якого визначено, що автомобіль Volkswagen Beetle VIN:3VW5DAAT0JM517299 надано позивачем на митне оформлення без сертифікату відповідності, виданого виробником чи його уповноваженим представником або уповноваженими органами чи органом сертифікації, акредитованими відповідно до законодавства, тим самим порушено пункти 1.2 та 1.3 Порядку затвердження конструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання та Порядку ведення реєстру сертифікатів типу транспортних засобів та обладнання і виданих виробниками сертифікатів відповідності транспортних засобів або обладнання, затвердженого наказом Мінінфраструктури від 17.08.2012 №521 (а.с. 66-68).

За наслідками проведеної відповідачем перевірки прийнято рішення про вжиття обмежувальних (коригувальних) заходів №001/2024/РМ/001 від 24.10.2024, яким відносно автомобіля Volkswagen Beetle VIN: НОМЕР_2 застосовано такий обмежувальний (корегувальний) захід, як заборона надання продукції на ринку (а.с. 79).

Таке рішення обґрунтоване тим, що автомобіль Volkswagen Beetle VIN: НОМЕР_2 надано позивачем на митне оформлення без сертифікату відповідності, виданого виробником чи його уповноваженим представником або уповноваженими органами чи органом сертифікації, акредитованими відповідно до законодавства, тим самим порушено пункти 1.2 та 1.3 Порядку затвердження конструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання та Порядку ведення реєстру сертифікатів типу транспортних засобів та обладнання і виданих виробниками сертифікатів відповідності транспортних засобів або обладнання, затвердженого наказом Мінінфраструктури від 17.08.2012 №521.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач ініціював розгляд даної справи в адміністративному суді.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади здійснення державного ринкового нагляду і контролю нехарчової продукції встановлює Закон України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції" від 2 грудня 2010 року № 2735-VI (далі Закон №2735).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2735:

державний контроль продукції - сукупність заходів, що здійснюються митними органами в межах повноважень, визначених законом, з метою забезпечення додержання вимог законодавства України про ринковий нагляд і контроль продукції cтосовно продукції, що ввозиться на митну територію України (далі - контроль продукції);

орган державного ринкового нагляду - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного ринкового нагляду у межах сфери своєї відповідальності, державний колегіальний орган, що визначається відповідно до цього Закону (далі - орган ринкового нагляду).

державний ринковий нагляд (далі - ринковий нагляд) - діяльність органів ринкового нагляду з метою забезпечення відповідності продукції встановленим вимогам, а також забезпечення відсутності загроз суспільним інтересам.

Законодавство України про державний ринковий нагляд і контроль продукції складається з цього Закону, Закону України "Про загальну безпечність нехарчової продукції", інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини в цій сфері, у тому числі технічних регламентів (частина 1 статті 3 Закону №2735).

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 10 Закону №2735, ринковий нагляд здійснюється органами ринкового нагляду в межах сфер їх відповідальності. Органи ринкового нагляду становлять єдину систему. Сфери відповідальності органів ринкового нагляду включають види продукції, що є об`єктами технічних регламентів, і можуть включати види продукції, що не є об`єктами технічних регламентів. Повноваження та порядок діяльності органів ринкового нагляду, права та обов`язки їх посадових осіб, які здійснюють ринковий нагляд, встановлюються цим Законом та Законом України "Про загальну безпечність нехарчової продукції".

Частиною 1 статті 4 Закону №2735 визначено, що метою здійснення ринкового нагляду є вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів з відповідним інформуванням про це громадськості щодо продукції, яка при її використанні за призначенням або за обґрунтовано передбачуваних умов і при належному встановленні та технічному обслуговуванні становить загрозу суспільним інтересам чи яка в інший спосіб не відповідає встановленим вимогам.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 Закону №2735, ринковий нагляд здійснюється органами ринкового нагляду в межах сфер їх відповідальності. Сфери відповідальності органів ринкового нагляду включають види продукції, що є об`єктами технічних регламентів, і можуть включати види продукції, що не є об`єктами технічних регламентів.

Згідно з пунктом 4 ч. 1 ст. 11 Закону №2735, до повноважень органів ринкового нагляду, зокрема, належить проведення перевірок характеристик продукції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі Положення №103).

Відповідно до пункту 1 Положення №103 Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з підпунктом 15-1 пункту 5 Положення №103, Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний ринковий нагляд у межах сфери своєї відповідальності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 року №1069 затверджено Перелік видів продукції, щодо яких органи державного ринкового нагляду здійснюють державний ринковий нагляд, пунктами 3, 4 та 5 якого, визначено види продукції, щодо яких державний ринковий нагляд здійснюється Укртрансбезпекою, а також найменування нормативно-правового акта, дія якого поширюється на відповідний вид продукції.

10.02.2000 року Україна приєдналася до Угоди про прийняття єдиних технічних приписів для колісних транспортних засобів, предметів обладнання та частин, які можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах, і про умови взаємного визнання офіційних затверджень, виданих на основі приписів від 20.03.1958 року.

З метою виконання Угоди про прийняття єдиних технічних приписів для колісних транспортних засобів, предметів обладнання та частин, які можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах, і про умови взаємного визнання офіційних затверджень, виданих на основі цих приписів, 1958 року (далі - Угода), адаптації законодавства України у сфері забезпечення безпеки експлуатації транспортних засобів до законодавства Європейського Союзу та до законодавчого врегулювання Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Деякі питання сертифікації транспортних засобів, їх частин та обладнання» №738 від 09.06.2011 року (далі - Постанова №738).

Пунктом 1 Постанови №738 встановлено, що пропуск колісного транспортного засобу, який підлягає державній реєстрації в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС (далі - транспортний засіб) на митну територію України з метою вільного обігу, а також перша державна реєстрація транспортного засобу здійснюється за наявності сертифіката відповідності, виданого згідно з порядком затвердження конструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання.

Надання на ринку предметів обладнання та частин, які можуть бути встановлені на транспортному засобі та/або використані для його оснащення (далі - обладнання), вимоги щодо типу яких встановлені прийнятими до застосування в Україні єдиними технічними приписами (Правилами Європейської Економічної Комісії Організації Об`єднаних Націй, що є додатками до Угоди), дозволяється за наявності:

- маркування знаком офіційного затвердження типу обладнання, нанесеного відповідно до вимог Угоди; або

- маркування знаком офіційного затвердження типу Європейського Союзу, нанесеного відповідно до вимог директив та регламентів Європейського Союзу, що встановлюють технічні приписи для обладнання; або

- інформації про сертифікат типу обладнання (або сертифікат типу транспортного засобу, якщо обладнання є ідентичним тому, яке встановлено на такому транспортному засобі), виданий компетентним органом будь-якої Договірної Сторони Угоди (зокрема України); або

- інформації про сертифікат Європейського Союзу про затвердження типу обладнання (або сертифікат типу транспортного засобу, якщо обладнання є ідентичним тому, яке встановлено на такому транспортному засобі), виданий уповноваженим органом держави - члена Європейського Союзу (підпункт 1-1 Постанови №738)

Сертифікат типу транспортного засобу або обладнання, конструкція яких відповідає вимогам, встановленим у прийнятих до застосування в Україні єдиних технічних приписах (Правилах Європейської Економічної Комісії Організації Об`єднаних Націй, що є додатками до Угоди), видається визначеними Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури органами із сертифікації, акредитованими відповідно до законодавства і нотифікованими Організацією Об`єднаних Націй згідно з Угодою (далі - уповноважені органи).

Сертифікат відповідності видається:

- виробником або його уповноваженим представником - резидентом України (далі - виробник) на кожний транспортний засіб, тип якого відповідає вимогам єдиних технічних приписів (Правил Європейської Економічної Комісії Організації Об`єднаних Націй, що є додатками до Угоди), що підтверджується сертифікатом типу транспортного засобу;

- уповноваженими органами або визначеними Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури органами із сертифікації, акредитованими відповідно до законодавства, на кожний новий транспортний засіб, який відповідає вимогам єдиних технічних приписів (Правил Європейської Економічної Комісії Організації Об`єднаних Націй, що є додатками до Угоди), але відповідність типу якого не підтверджена сертифікатом типу транспортного засобу, а також на той, що був у користуванні.

На виконання Постанови №738, наказом Міністерства інфраструктури України від 17.08.2012 року №521 затверджено Порядок затвердження конструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання та Порядок ведення реєстру сертифікатів типу транспортних засобів та обладнання і виданих виробниками сертифікатів відповідності транспортних засобів та обладнання.

Відповідно до пунктів 1.2 1.4 Порядку затвердження конструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 17.08.2012 року №521, вбачається, що на кожен КТЗ або партію обладнання, тип яких відповідає вимогам єдиних технічних приписів, що підтверджується сертифікатом типу транспортного засобу або обладнання, виробник або його уповноважений представник - резидент України видає сертифікат відповідності.

На кожен новий КТЗ або партію обладнання, які відповідають вимогам єдиних технічних приписів, але відповідність типу яких не підтверджена сертифікатом типу транспортного засобу або обладнання, а також на КТЗ, що були у користуванні, сертифікат відповідності видають уповноважені органи або органи із сертифікації, акредитовані відповідно до законодавства, призначені Міністерством інфраструктури України.

Індивідуальному затвердженню підлягає кожен КТЗ:

а) новий, який відповідає вимогам єдиних технічних приписів, але відповідність типу якого не підтверджена сертифікатом типу КТЗ, підлягає першій державній реєстрації в Україні;

б) що був у користуванні і підлягає першій державній реєстрації в Україні;

в) конструкцію якого змінено під час переобладнання.

Разом з тим, відповідно до ч. 1-3 ст. 29 Закону №2735-VІ, у разі якщо органом ринкового нагляду встановлено, що продукція не відповідає встановленим вимогам (крім випадків, передбачених статтею 28 цього Закону, та формальної невідповідності), орган ринкового нагляду невідкладно вимагає від відповідного суб`єкта господарювання вжити протягом визначеного строку заходів щодо приведення такої продукції у відповідність із встановленими вимогами.

У разі якщо органом ринкового нагляду встановлено, що продукція не відповідає встановленим вимогам та одночасно становить серйозний ризик, орган ринкового нагляду вживає обмежувальних (корегувальних) заходів, передбачених частиною першою статті 28 цього Закону.

Положеннями частини 1 ст. 31 Закону №2735-VІ передбачено, що заборона надання продукції на ринку (введення в обіг або розповсюдження продукції) застосовується органами ринкового нагляду у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальну безпечність нехарчової продукції».

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закон України «Про загальну безпечність нехарчової продукції», якщо орган державного ринкового нагляду встановив, що продукція є небезпечною, він невідкладно забороняє введення в обіг такої продукції на ринку та вживає заходів щодо забезпечення такої заборони.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що підставою для вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів, зокрема заборони надання продукції на ринку, є встановлення органом ринкового нагляду факту, що продукція не відповідає встановленим вимогам та одночасно становить серйозний ризик і є небезпечною.

Водночас, з наявних матеріалів справи, зокрема з наданих відповідачем матеріалів перевірки судом встановлено, що Відділом державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області під час такої перевірки взагалі не визначено та у спірному рішенні не відображено обставини стосовно того, чи становить продукція (автомобіль Volkswagen Beetle VIN:3VW5DAAT0JM517299) серйозний ризик та/або є небезпечною. Таким рішення лише встановлена невідповідність вказаної продукції визначеним вимогам, що у відповідності до наведених норм Закону №2735 не надає достатніх підстав для застосування обраного відповідачем обмежувального (коригувального) заходу.

Отже, суд приходить до висновку, що у відповідача не було достатніх підстав для застосування обмежувальних (коригувальних) заходів у вигляді заборони надання продукту на ринку.

Крім цього, суд зазначає, що за правилами ч. 7 ст. 33 Закону №2735 у рішенні органу ринкового нагляду про заборону чи обмеження надання продукції на ринку, вилучення продукції з обігу або її відкликання зазначаються: 1) обґрунтування підстав прийняття такого рішення; 2) конкретні обмежувальні (корегувальні) заходи та пов`язані з ними дії, що має виконати суб`єкт господарювання, до якого застосовуються такі заходи; 3) потреба у вжитті відповідних обмежувальних (корегувальних) заходів щодо всього обсягу продукції певної марки (моделі, артикулу, модифікації) або її окремих партій чи серій; 4) строк виконання рішення; 5) способи, порядок і строки оскарження суб`єктом господарювання цього рішення; 6) строк повідомлення відповідним суб`єктом господарювання органу ринкового нагляду про виконання рішення.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі від 19.04.2019 року №667 затверджена форма 8 Рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів, із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства №173 від 29.01.2021 року.

Рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів повинне містити, зокрема зміст обмежувального (корегувального) заходу та пов`язані з ним дії, що має виконати суб`єкт господарювання.

Суд зазначає, що можливість усунення порушень прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретного заходу (варіанту поведінки), яких слід вжити позивачу для усунення порушень. Відповідно контролюючий орган несе імперативний обов`язок визначити конкретний спосіб усунення порушення. Зазначення конкретних дій у рішенні, які має вчинити суб`єкт господарювання, слугує не лише досягненню основних завдань державної політики у сфері забезпечення безпечності нехарчової продукції, а й однакового розуміння норм законодавства з метою його дотримання як суб`єктом господарювання, так і органом ринкового нагляду.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 11.02.2025 року по справі №340/1859/22.

Водночас, у оспорюваному рішенні про конкретний спосіб усунення порушення не зазначено взагалі.

Тобто відповідач, всупереч вимогам до оформлення таких рішень, не визначив конкретних дій чи заходів, які повинен вчинити позивач з метою приведення продукції у відповідність до вимог законодавства та способів усунення виявлених порушень.

Така поведінка відповідача, як суб`єкта владних повноважень, уповноваженого виносити розпорядчі акти, що є обов`язковими до виконання учасниками правовідносин та підкріплені санкціями за невиконання, не відповідає критеріям чіткості та визначеності, що в свою чергу ставить суб`єктів, до яких звернений такий акт, в неоднозначне становище і, відповідно, нівелює можливі дії цих суб`єктів, направлені на виконання таких актів.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, має характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля (постанови від 28.02.2018 року по справі №800/284/17; від 22.05.2018 року по справі №800/474/16; від 07.11.2018 року по справі №214/2435/17; від 12.12.2018 року по справі №703/1181/16-ц; від 03.07.2019 року по справі №127/2209/18).

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Дія вказаного принципу проявляється не лише у чіткості та зрозумілості закону, скільки в процесі його правозастосування (постанова ВС від 21.02.2020 року по справі №813/2646/18). Принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування чинних норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій (постанови ВС від 13.02.2020 року по справі №640/1007/19; від 13.08.2020 року по справі №200/959/19-а).

Отже, застосування до позивача обмежувальних (корегувальних) заходів у виді заборони надання продукції на ринку, у той час, коли не визначено конкретних способів усунення виявлених порушень, є протиправним та таким, що не відповідає забезпеченню загального принципу юридичної визначеності.

Суд також зазначає, що у пункті 70 рішення від 20 жовтня 2011 року «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини (далі також - ЄСПЛ) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Крім того, ЄСПЛ звертає увагу на те, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Також суд звертає увагу, що відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Критерій «пропорційності» передбачає, що має бути дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються.

У постанові Верховного Суду від 30.04.2020 року по справі №820/5458/17 викладено правову позицію, відповідно до якої зазначено про наявність у контролюючого органу дискреції в питаннях визначення певного виду санкцій. Такі рішення мають прийматися з урахуванням принципу пропорційності, який має на меті досягнення балансу між публічними інтересами та індивідуальними інтересами особи, а також між цілями та засобами їх досягнення. Наявні дискреційні повноваження не можуть використовуватися з порушенням цих принципів.

Вказаний принцип закріплено також і у Законі №2735, статтею 5 якого визначено основні принципи ринкового нагляду і контролю продукції, першим з яких є принцип пропорційності заходів ринкового нагляду, що вживаються органами ринкового нагляду, рівню загрози суспільним інтересам.

В силу ч. 5. ст. 33 Закону №2735, будь-який захід щодо обмеження чи заборони надання продукції на ринку, вилучення продукції з обігу чи її відкликання, що вживається відповідно до цього Закону або Закону України «Про загальну безпечність нехарчової продукції», має бути пропорційним рівню загрози відповідної продукції суспільним інтересам. У рішенні про застосування обмеження чи заборону надання продукції на ринку, вилучення продукції з обігу чи її відкликання мають бути зазначені підстави його застосування.

Зважаючи на обставини встановлених судом спірних правовідносин та наведені норми Закону, суд приходить до висновку, що винесене відповідачем рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів №001/2024/РМ/001 від 24.10.2024 року не відповідає принципу пропорційності, оскільки покладає на позивача невиправдано тяжкі наслідки (неможливість розпоряджатись майном, фактичне вилучення у позивача такого майна) без будь-якого обґрунтування загрози заподіяння шкоди публічним інтересам у разі незастосування таких заходів.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів винесене відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності свого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, не виконав та не довів суду правомірності такого рішення у частині зобов`язання позивача розірвати укладений договір з переможцем закупівлі.

Таким чином, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до статті 139 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До матеріалів справи додано платіжне доручення про сплату судового збору у розмірі 3633,60 грн. (а.с. 30). Суд зазначає, що вказаний судовий збір позивачем сплачено за три вимоги немайнового характеру, у той час як у межах даної справи приймається рішення лише по одній з них. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Відповідно до статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція випливає зі змісту статей 134, 139 КАС України, є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду, зокрема у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.

Згідно пунктів 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Представником позивача 21.01.2025 надано до суду заяву про вирішення питання щодо розподілу витрат, понесених позивачем під час розгляду справи (а.с. 108-110), до якої долучені докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу: розрахунок суми гонорару, виписки по рахунку (а.с. 111-115), також матеріали справи містять копію договору про надання правничої допомоги (а.с. 27-зворот 28).

Відповідно до зазначеної заяви та наданого розрахунку, розмір таких витрат складає 10000 грн.

Відповідачем заперечень щодо таких розрахунків до суду не надано.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно до наданого розрахунку суми гонорару (а.с. 113), обсяг відображених у ньому робіт стосується як справи №340/8121/24, так і справи №340/7969/24.

Оцінивши обставини цієї справи та надані докази у їх сукупності, суд, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, дійшов висновку про необхідність стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі в розмірі 5000,00 грн.

Доказів понесення сторонами інших судових витрат до суду не надано.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Героїв Маріуполя, б. 102, м. Кропивницький, 25004, ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів №001/2024/РМ/001 від 24.10.2024 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. та на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО