Справа № 640/4634/19
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/4634/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Христофоров А.Б.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

02 вересня 2025 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Сапальової Т.В. Капустинського М.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Весельської Тетяни Федорівни, Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Козьякова Сергія Юрійовича, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Тітова Юрія Георгійовича, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Заріцької Анастасії Олексіївни, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Макарчука Михайла Андрійовича, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Мішин про визнання бездіяльності та дій протиправними, визнання відсутності повноважень,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Весельської Тетяни Федорівни (адреса: 03109, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, 9), Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Козьякова Сергія Юрійовича (адреса: 03109, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, 9), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Тітова Юрія Георгійовича (адреса: 03109, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, 9), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Заріцької Анастасії Олексіївни (адреса: 03109, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, 9), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Макарчука Михайла Андрійовича (адреса: 03109, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, 9), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Мішина Миколи Івановича (адреса: 03109, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, 9), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Устименко Валентини Євгенівни (адреса: 03109, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, 9), треті особи - Уповноважений з прав людини Верховної Ради України (адреса: 01001, місто Київ, вулиця Інститутська, 21/8), Вища кваліфікаційна комісія суддів України (; юридична адреса: 03109, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, 9), Рада суддів України (юридична адреса: 01601, місто Київ, вулиця Липська, 18/5) про визнання бездіяльності та дій протиправними, визнання відсутності повноважень - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 червня 1996 року Указом Президента України №482/96 Штульман І.В. призначено на посаду судді Чаплинського районного суду Херсонської області.

21 червня 2001 року Постановою Верховної Ради України №2576-ІІІ ОСОБА_1 обрано безстроково на посаду судді Чаплинського районного суду Херсонської області.

17 січня 2002 року Указом Президента України №35/2002 Штульман І.В. переведено на посаду судді Оболонського районного суду м.Києва.

09 лютого 2006 року Постановою Верховної Ради України №3433-IV Штульман І.В. обрано на посаду судді Апеляційного суду м.Києва.

14 грудня 2006 року Постановою Верховної Ради України №470-V ОСОБА_1 обрано на посаду судді Вищого адміністративного суду України.

17 травня 2018 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення №85/пс-18 яким рекомендовано ОСОБА_1 для переведення до Донецького апеляційного адміністративного суду.

02 серпня 2018 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України оголошено конкурс на зайняття 39 вакантних посад суддів Вищого антикорупційного суду, з яких до: Вищого антикорупційного суду 27 посад суддів; Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду 12 посад суддів.

Позивачем було подано документи для участі в конкурсі на зайняття вакантної посади судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.

23 жовтня 2018 року Вищою радою правосуддя залишено без розгляду та повернуто Вищій кваліфікаційній комісії суддів України рекомендацію про переведення ОСОБА_1 , що була затверджена рішенням ВККС України від 17 травня 2018 року №85/пс-18.

В рамках проходження конкурсу ВККС України, за участю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . ОСОБА_8 були прийняті рішення щодо подальшого проходження позивачем кваліфікаційного оцінювання, зокрема: рішення про допуск до проходження кваліфікаційного оцінювання; рішення про допуск до складення анонімного тестування, рішення про допуск до складення практичного завдання, рішення про допуск до психологічного тестування тощо.

Позивач зазначає, що йому стало відомо, що члени ВККС України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 приймали участь в прийнятті рішень без належних на те правових підстав та після того як закінчився строк її повноважень.

Також, позивачем зазначено, що на час звернення із даним позовом (березень 2019 року) члени ВККС України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 продовжують вчиняти дії як члени ВККС України, не зважаючи на те, що строк їх повноважень закінчився, тому є нагальна потреба зобов`язання їх утриматись від вчинення дій як члена ВККС України, оскільки це може призвести до повторних протиправних дій, наприклад під час вирішення питання про переведення Позивача.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Судом також встановлено, що рішенням ХІІ позачергового з`їзду суддів України від 25 вересня 2014 року «Про призначення членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України», відповідно до частини 1 статті 93, п.5 ч.2 ст. 123, ч.6 ст.126 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ від 07.07.2010 року членами ВККС призначено ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Розпорядженням Уповноваженого ВРУ з прав людини від 12 грудня 2014 року №01/35-14, відповідно до статей 92 та 93 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначено Весельську Т.Ф.

Член ВККС ОСОБА_3 - призначений членом ВККС України за квотою Мінюсту України 24 жовтня 2014 року, в порядку передбаченому ст.92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (№ 2453-71 від 07.07.2010 року, в діючій редакції на 24 жовтня 2014 року). Наказ Міністерства юстиції України № 1781/5 від 24.10.2014 року «Про призначення члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України».

У матеріалах справи наявний Висновок науково-правової експертизи від 25.04.2019 року №126/73-е, виконаний на запит адвоката Кравця Р.Ю. у відповідності із Законом України «Про науково-технічну експертизу», відповідно до якого замовником ставились питання:

1. Чи має місце колізія норм п.п.1 п.5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІІ від 12.02.2015 року та норми п. 26 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ від 02.06.2016 року?

2. Яким є законодавчо визначений строк повноважень членів ВККС України ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , Весельської Т.Ф., Заріцької А.О., Макарчука М.А., Мішина М.І., Тітова Ю.Г., Устименка В.Є., які призначені на цю посаду до набрання чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІІ від 12.02.2015 року та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ від 02.06.2016 року?

Висновок:

1. Положення п.п.1 п.5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІІ від 12.02.2015 року та норми п. 26 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ від 02.06.2016 року не є колізійними.

2. Разом з тим. Перехідні положення Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІІ від 12.02.2015 року, згідно з якими члени ВККС, призначені з`їздом суддів до набрання ним чинності, «здійснюють свої повноваження протягом 4 років» від набрання чинності, суперечить ст.102 Закону, яка встановлює чотирирічний строк повноважень членів ВККС. Вказані члени ВККС розпочали здійснення своїх повноважень ще 9 грудня 2014 року, а тому чотирирічний строк їх повноважень сплив 9 грудня 2018 року, а не 28 березня 2019 року, як передбачено в перехідних положеннях ЗУ від 12.02.2015 року, тобто законний 4-річний строк самим же законом збільшено на 3,5 місяці. Так само, перехідним положенням ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІІ від 12.02.2015 року, згідно з якими члени ВККС, призначені до 28.03.2015 року Мінюстом, Головою ДСА та уповноваженими ВРУ з прав людини, здійснюють свої повноваження протягом 4 років з дня їх призначення, суперечить ст.102 Закону, яка встановлює чотирирічний строк повноважень членів ВККС, фактично зменшено цей строк повноважень на півтора місяці та на 4 дні (не враховано, що одного з членів ВККС призначено 24.10.2014 року, а другого 05.12.2014 року, тобто до сформування і початку роботи повноважного складу ВККС 09.12.2014 року. Зазначені колізії між ст.102 Закону та його Перехідними положеннями виникли через визначення початку строку повноважень членів ВККС залежно від різних юридичних фактів (юрфакт «набрання чинності цим Законом» та юрфакт «призначення на посаду».) Більш коректно було в даному разі визначити єдиний юридичний факт «сформування повноважного складу ВККС» або «початок роботи ВККС»).

3. Визначений законом строк повноважень усіх членів ВККС України існуючого зараз складу становить 4 роки. в т.ч.: ОСОБА_3 з 24.10.2014 року до 24.10.2018 року; ОСОБА_9 з 05.12.2014 року до 05.12.2018 року; ОСОБА_2 з 19.12.2014 року до 19.12.2018 року; ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з 09.12.2014 року до 28.03.2019 року. Відтак починаючи з 29.03.2019 року у складі ВККС залишаються вісім з шістнадцяти, повноваження яких не закінчилися.

Також, в матеріалах справи наявний Висновок Факультету правничих наук Національного університету «Києво-Могилянської Академії» від 15.05.2019 року №66/15, в якому зазначено, що при визначенні строку повноважень членів ВККС України які були обрані (призначені) до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України до набрання чинності положеннями Закону №192-VІІІ від 12.02.2015 року, видається обґрунтованим застосування положень редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка діяла на момент їх обрання (призначення) на посади та встановлювала шестирічний строк їх повноважень.

Також, в матеріалах справи наявний Науково-правовий висновок на запит виконавчого директора адвокатського об`єднання «С.Т. Партнерс» Національної академії правових наук України, в якому зазначено, що застосуванню підлягає п.26 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ від 02.06.2016 року, що знаходиться у системному зв`язку зі ст. 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року (у редакції до 28.03.2015 року), якої передбачено, що строк повноважень члена ВККС України становить шість років з дня набуття повноважень.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 90 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI, в редакції станом на момент спірних правовідносин) Вища кваліфікаційна комісія суддів України є постійно діючим органом у системі судоустрою України.

Частиною 2 статті 92 Закону №2453-VI передбачено, що строк повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України становить шість років з дня набуття повноважень.

12 лютого 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України Про забезпечення права на справедливий суд №192-VIII (далі - №192-VIII), пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення якого визначено, що цей Закон набирає чинності через тридцять днів з дня його опублікування, крім пунктів 6 та 8 розділу I цього Закону, а також крім цього пункту, пунктів 3 і 4 цього розділу, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Вимогами підпунктів 1 та 5 пункту 5 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №192-VIII передбачено, що після набрання чинності цим Законом:

- члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, призначені з`їздом суддів України до набрання чинності цим Законом, здійснюють свої повноваження протягом чотирьох років з дня набрання чинності цим Законом;

- члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, призначені Міністром юстиції України, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, Головою Державної судової адміністрації України до набрання чинності цим Законом, здійснюють свої повноваження протягом чотирьох років з дня їх призначення.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України Про судоустрій і статус суддів від 02 червня 2016 року №1402- VIII (далі - Закон №1402- VIII).

Пунктом 26 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII визначено, що члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, обрані (призначені) на посади до набрання чинності цим Законом, продовжують виконувати свої повноваження до закінчення строку, на який їх обрано (призначено).

Із матеріалів справи слідує, що Рішенням ХІІ позачергового з`їзду суддів України від 25 вересня 2014 року «Про призначення членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України», відповідно до частини 1 статті 93, п.5 ч.2 ст.123, ч.6 ст.126 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року членами ВККС призначено ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .

Розпорядженням Уповноваженого ВРУ з прав людини від 12 грудня 2014 року №01/35-14, відповідно до статей 92 та 93 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначено Весельську Т.Ф.

Член ВККС Козьяков С.Ю. - призначений членом ВККС України за квотою Мінюсту України 24 жовтня 2014 року, в порядку передбаченому ст.92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (№ 2453-71 від 07.07.2010 року, в діючій редакції на 24 жовтня 2014 року). Наказ Міністерства юстиції України № 1781/5 від 24.10.2014 року «Про призначення члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України».

Станом на момент призначення вище зазначених членів ВККС України чинне законодавство визначало строк їх повноважень у шість років.

При цьому, вимогами пункту 26 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII конкретизовано продовження повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, обраних (призначених) на посади до набрання чинності цим Законом, до закінчення строку, на який їх обрано (призначено).

Колегія суддів погоджується із тим, що аналіз наведених норм свідчить про наявну колізію між дією підпункту 5 пункту 5 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №192-VIII та пункту 26 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, які регулюють спірні правовідносини.

У постанові від 21 січня 2019 року Верховний Суд зазначив, що колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.

При вирішенні даного спору мають бути враховані й використані висновки, відображені у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2008 року у справі № 08/10, в якій Верховний Суд України констатував, що Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта стосовно того, що зміст підпункту 5 пункту 5 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №192-VIII та пункту 26 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII не суперечать один одному, оскільки вказані норми чинного законодавства врегульовують питання продовження виконання повноважень членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, призначеного, зокрема, Державною судовою адміністрацією України (тобто є однопредметними), однак визначають різний термін, протягом якого такі повноваження обраний до набрання чинності вказаними Законами, член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України продовжує виконувати.

Колегія суддів зазначає, що при наявній колізії двох або більше спеціальних норм між собою, перш за все, потрібно брати до уваги наступне:

- особливості, властиві нормам права залежно від їх галузевої приналежності;

- при колізії спеціальних норм, прийнятих у різний час, застосуванню підлягає норма, прийнята хронологічно пізніше, за винятком норма зворотної дії, яка пом`якшує або скасовує відповідальність особи;

- застосуванню підлягає та спеціальна норма, яка більш повно та точно врегульовує конкретні правовідносини.

Колегія суддів також враховує висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 07 листопада 2018 року №9-р/2018 та від 22 травня 2018 року №5-р/2018, відповідно до яких згідно з положеннями частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України вже здійснював тлумачення зазначених конституційних положень, а також сформулював юридичну позицію, за якою зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики (абзаци п`ятий, шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Крім того, Конституційний Суд України вказав, що скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація; звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005).

Конституційний Суд України наголошує на конституційному обов`язку держави утверджувати і забезпечувати права і свободи людини та вважає за необхідне розвинути і конкретизувати сформульовані ним юридичні позиції щодо змісту положень частини третьої статті 22 Основного Закону України.

Конституційний Суд України виходить із того, що положення частини третьої статті 22 Конституції України перебувають у системному зв`язку з іншими положеннями цієї статті.

Згідно зі статтею 22 Основного Закону України права і свободи людини, закріплені Конституцією України, не є вичерпними (частина перша); конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга); при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя).

Оскільки стаття 22 міститься у розділі ІІ Права, свободи та обов`язки людини і громадянина Конституції України і в ній сформульовано загальну вимогу щодо законодавчого регулювання існуючих прав і свобод, то положення частини третьої цієї статті необхідно інтерпретувати у взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої статті 22, частини першої статті 64, частини першої статті 157 Основного Закону України та розуміти як такі, що поширюються на всі існуючі права і свободи людини, гарантовані Конституцією України.

Звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року №2-рп/2016).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини, гарантії цих прав і свобод. Але, визначаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення.

Отже, положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності.

Вимогами підпунктів 1 та 5 пункту 5 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №192-VIII звужуються існуючі конституційні права і свободи, зокрема, щодо можливості обіймати посаду протягом строку, визначеного статтею 90 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07 липня 2010 року №2453-VI, а відтак суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми пункту 26 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, як такі, що хронологічно прийняті пізніше та більш повно та точно врегульовують конкретні правовідносини та не призводять до звуження обсягу та змісту конституційних прав і свобод.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 5 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Компетенція - це сукупність повноважень, прав та обов`язків суб`єкта владних повноважень, які він зобов`язаний використовувати для виконання своїх функціональних завдань.

Компетенційним спором вважається спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень.

У компетенційних спорах позивачем є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

Спори, визначені пунктом 3 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, можуть виникати внаслідок різного тлумачення суб`єктами владних повноважень законодавства щодо їхньої компетенції на вирішення певних питань у сфері управління. Також спори з приводу компетенції виникають у разі виявлення привласнення повноважень іншого суб`єкта владних повноважень або перевищення власних повноважень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Щодо доводів апелянта стосовно того, що дії ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , які обіймали в протизаконний спосіб посаду члена ВККС України, є свавільними, та такими, які не базуються на положеннях законів, що ставить під сумнів і легітимне прийняття рішень ВККС України, за незаконної участі члена ВККС України, повноваження якого припинилися, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 8 Основного Закону встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні їй відповідати.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, заборона зворотної дії в часі закону, що погіршує становище (звужує права) закріплена Конституцією України.

Усі члени ВКККС України, щодо повноважень яких у позивача виникли сумніви, були призначені у період дії Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 № 2453-VI зі змінами, внесеними Законом №4094-VI від 09.12.2011, відповідно до приписів частини другої статті 92 якого строк повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України складає шість років з дня набуття таких повноважень.

Пізніше, Законом №192-VIII (підпункт 5 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень) відбулось скорочення строку повноважень члена ВККС України до чотирьох років, і такому законодавчому положенню надано ретроспективної дії, - що суперечило закріпленому статтею 58 Конституції України принципові.

Однак, 30 вересня 2016 року, тобто до спливу строку повноважень означених позивачем членів ВККС України, був прийнятий Закон №1402-VIIІ (набрав чинності 30 вересня 2016 року), пунктом 26 Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що обрані/призначені до набрання чинності цим законом члени ВККС продовжують здійснювати свої повноваження до закінчення терміну, на який їх було обрано/призначено, тим самим було скасовано обмеження, запроваджені пунктом 5 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №192-VIII.

Цей теоретико-правовий принцип застосування в часі нормативно-правових актів однакової сили, які регулюють конкретну сферу суспільних відносин але за змістом суперечать один одному, було неодноразово розтлумачено і Міністерством юстиції України і Конституційним Судом України, зокрема, у рішенні від 3 жовтня 1997 року №4-зп.

Так, абз. 5 п. 3 мотивувальної частини вказаного рішення визначено, що з прийняттям нового акта, якщо інше не встановлено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

З огляду на наведене, доводи апелянта щодо відсутності в окремих членів ВККС України повноважень на час прийняття рішень колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Колегія суддів звертає увагу, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями та/або бездіяльністю.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Представник позивача у позові стверджує, що позивачем у строки та в порядку, визначеному ВККС України було подано документи для участі в конкурсі на зайняття вакантної посади судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду. При цьому, саме в ході проведення конкурсу позивачу стало відомо, що члени ВККС України Весельська Т.Ф., Козьяков С.Ю., Заріцька А.О., Макарчук М.А., Мішин М.І., Тітов Ю.Г. Устименко В.Є. приймали участь в прийнятті рішень без належних на те правових підстав та після того як закінчився строк їх повноважень.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми пункту 26 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, яким визначено, що члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, обрані (призначені) на посади до набрання чинності цим Законом, продовжують виконувати свої повноваження до закінчення строку, на який їх обрано (призначено), тобто в даному випадку - до 25 вересня 2020 року члени ВККС України Козьяков С.Ю., Заріцька А.О., Макарчук М.А., Мішин М.І., Устименко В.Є. та до 19 грудня 2020 року член ВККС Весельська Т.Ф.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі 9901/66/19 провадження № 11-582заі19.

Також, суд зазначає, що позовні вимоги про визнання протиправною з 05.12.2018 року бездіяльність Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Козьякова Сергія Юрійовича щодо неналежного здійснення повноважень з організації роботи та не належного здійснення загального керівництва Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не підлягають задоволенню, з огляду на те, що члени ВККС України Весельська Т.Ф., Козьяков С.Ю., Заріцька А.О., Макарчук М.А., Мішин М.І., Тітов Ю.Г. Устименко В.Є. на момент спірних правовідносин приймали участь в прийнятті рішень у строк дії їх повноважень.

Окрім того, суд звертає увагу, що у справі № 640/2620/19 судом вже надавалася оцінка щодо належного здійснення повноважень з організації роботи та належного здійснення загального керівництва Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Козьякова Сергія Юрійовича з 05.12.2018 року.

Також, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо зобов`язання Весельську Т.Ф., Козьякова С.Ю., Заріцьку А.О., Макарчука М.А., Мішина М.І., ОСОБА_7 ОСОБА_8 утриматись від здійснення повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, у зв`язку з тим, що відповідно до пункту 26 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, яким визначено строк дії повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, в даному випадку - до 25 вересня 2020 року члени ВККС України ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та до 19 грудня 2020 року член ВККС ОСОБА_2 , отже станом на час розгляду справи є такими, що припинили свої повноваження та не входять до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Щодо доводів апелянта про помилковість розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно із п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є, у тому числі, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відповідно до примітки до ст.51-3 Закону України "Про запобігання корупції" під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище розуміються, зокрема, судді.

Оскільки у даній справі позивач є суддею, тобто особою, яка у значені Закону України "Про запобігання корупції" займає відповідальне та особливо відповідальне становище, то така справа не підлягає розгляду у порядку спрощеного провадження. При цьому, суд апеляційної інстанції враховує такі правові висновки Верховного Суду в постанові від 21.09.2023 року у праві № 380/25627/21.

За п.п. 77-81 цієї постанови касаційного суду згідно із частиною п`ятою статті 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів відповідача, колегія суддів Верховного Суду вважала, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 липня 2021 року в справі №460/6542/20 та від 30 червня 2022 року у справі №640/27145/20.

Таким чином, Верховний Суд констатував, що така справа не належить до справ незначної складності у значенні частини шостої статті 12 КАС України, однак заборони для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, відсутні.

Також, касаційний суд визнав необґрунтованими доводи скаржника щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині здійснення розгляду апеляційної скарги в письмовому провадженні.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для скасування рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Сапальова Т.В. Капустинський М.М.