Справа № 120/13100/24
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2025-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/13100/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Томчук Андрій Валерійович

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

01 вересня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року та додаткове рішення від 24 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач, ОСОБА_2 , звернувся в суд з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідача), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність ФОП ОСОБА_1 , щодо ненадання відповіді на запит про надання публічної інформацію від 10.06.2024;

- зобов`язати ФОП ОСОБА_1 надати відповідь на запит ОСОБА_2 від 10.06.2024.

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 27.02.2025 позов задовольнив. Додатковим рішенням від 24.05.2025 заяву представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі № 120/13100/24 задовольнив частково. Стягнув на користь ОСОБА_2 , понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн (три тисячі грн), за рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що не є розпорядником запитуваної позивачем інформації, оскільки є фізичною особою підприємцем, така інформація має бути у відділі освіти Погребищенської міської ради.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що крім суб`єктів владних повноважень Законом України "Про доступ до публічної інформації" визначено розпорядників інформації, які зокрема володіють інформацією про якість харчових продуктів.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10.06.2024 ОСОБА_2 звернувся із запитом про надання публічної інформації до ФОП ОСОБА_1 , як до суб`єкта господарювання, який є розпорядником публічної інформації. Запит стосувався якості харчових продуктів, які постачалися Відділу освіти Погребищенської міської ради згідно з договором закупівлі товару від 29.05.2024 № 2-СКЙ, в якому ОСОБА_2 просив надати на електронну адресу скановані копії документів, що підтверджують відповідність поставлених продуктів вимогам ГОСТ, ДСТУ, ТУУ, ISO.

11.06.2024 запит на адресу відповідача позивачем було направлено засобами поштового зв`язку "Укрпошти", на підтвердженням чого додано наступні докази:

- опис вкладення у лист;

- накладна "Укрпошти" від 11.06.2024 № 690;

- чек оплати послуг пересилання від 11.06.2024 № 690 на суму 52 грн;

- трекінг статусу перевірки відстеження № 690, з якого слідує, що відправлення вручено особисто адресату 24.06.2024.

Проте, відповідь на запит не була надана, що, на думку позивача, є порушенням Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Не погодившись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Так, згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Реалізацію вказаного права громадянами України закріпленого у статті 40 Конституції України права регламентовано Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI) та Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР).

Статтею 1 Закону № 2939-VI передбачено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Тобто, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації не бути знищеною після закінчення строків зберігання.

Статтею 5 Закону № 2939-VI, зокрема, передбачено забезпечення доступу до інформації, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону, зокрема, визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

За положеннями частини другої та третьої статті 13 Закону № 2939-VI до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, юридичних осіб публічного права з числа розпорядників інформації, визначених у пункті 5 частини першої цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині надання відповідної інформації за запитами.

Таким чином, зважаючи на предмет та суб`єктний склад цього спору та наведені вище норми частини другої та третьої статті 13 Закону № 2939-VI, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що в цьому випадку на відповідача вимоги Закону № 2939-VI поширюються лише в частині надання відповідної інформації за запитами.

При цьому, розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив, яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.

Зазначене відповідає висновкам викладеним у постановах Верховного Суду від 18.01.2021 у справі № 9901/381/20 та від 02.04.2020 у справі № 9901/22/20.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, позивач звернувся до ФОП ОСОБА_1 поштою, направивши запит про надання публічної інформації від 10.06.2024 на адресу відповідача, на підтвердження чого ОСОБА_2 додав опис вкладення у лист, накладну від 11.06.2024 № 690 та чек пересилання відправлення на суму 52 грн.

Факт вручення цього запиту адресату 24.06.2024 підтверджується трекінговою інформацією АТ "Укрпошта" про відстеження руху поштових відправлень.

Тобто, відповідач особисто отримав на пошті конверт із запитом позивача від 10.06.2024, проте жодних доказів надання позивачу відповіді на його запит від 10.06.2024 у порядку та строки, передбачені Законом України "Про доступ до публічної інформації", відповідачем суду не надано.

Поряд з цим, суд констатує неналежний розгляд відповідачем запиту позивача про надання (доступу) публічної інформації від 10.06.2024 та наявність факту порушення відповідачем прав та інтересів позивача у правовідносинах щодо отримання публічної інформації, оскільки в цьому випадку відповідач, як суб`єкт господарювання, який володіє інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту, прирівнюється до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену у статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не є розпорядником запитуваної позивачем інформації, оскільки є фізичною особою підприємцем, така інформація має бути у відділі освіти Погребищенської міської ради, колегія суддів вважає необґрунтованими зважаючи на наступне.

Так, зі змісту статті 13 Закону № 2939-VІ видно, що до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, прирівнюються також суб`єкти господарювання, які володіють, зокрема, інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту.

Поняття та ознаки суб`єкта господарювання на момент звернення позивача були визначені в статті 55 Господарського кодексу України, відповідно до частин першої, другої якої суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковими доводи відповідача, що фізична особа підприємець не може бути розпорядником публічної інформації.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного додаткового судового рішення у справі щодо вирішення питання про стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, колегія суддів враховує наступне.

Так, статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Судом встановлено, що в підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано:

- ордер про надання правничої допомоги Серії АО № 1115172 від 17.07.2024;

- договір на надання правничої допомоги від 01.07.2024 № 01/07/2024;

- завдання № 2 до договору на надання правничої допомоги від 01.07.2024 № 01/07/2024;

- Акт-приймання передачі наданих послуг від 28.02.2025 на суму 6000 грн.

Так, за долученим до матеріалів справи Договором про надання правничої допомоги від 01.07.2024 № 01/07/2024, зокрема розділом 4, за надані за цим Договором послуги Клієнт сплачує виконавцю гонорар. Розмір гонорару за надані виконавцем за цим договором послуги визначається та/або: виходячи із фактичного часу та погодинних ставок виконавця, та/або виходячи із фіксованої вартості за визначений об`єм послуг та/або конкретний вид послуг.

Згідно з Актом приймання-передачі наданих послуг від 28.02.2025 виконавцем згідно договору від 01.07.2024 № 01/07/2024 на суму 6000 грн були надані наступні послуги:

- вивчення та аналіз законодавства щодо протиправної бездіяльності ФОП ОСОБА_1 за ненадання ОСОБА_2 відповіді на запит про надання публічної інформації;

- підготовка і написання позовної заяви;

- подання позовної заяви до Вінницького окружного адміністративного суду та супроводження справи.

Водночас, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 6000 гривень, є досить завищеними, оскільки надані адвокатом послуги, що пов`язані із консультацією і роз`ясненням з правових питань, охоплюються єдиною метою, якою є підготовка до складання позовної заяви, а тому обсяг виконаної роботи є неспівмірним із складністю роботи, пов`язаної із складанням такого документу.

Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, з огляду на обґрунтованість заяви в частині послуг, які підтверджуються документально, виходячи з принципу співмірності витрат на оплату послуг адвоката обсягу фактично наданим послугам, а також враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що такі витрати підлягають зменшенню до 3000 грн і такий розмір відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року та додаткове рішення від 24 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.