Справа № 380/11225/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/11225/24 пров. № А/857/23733/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року (головуючий суддя Ланкевич А.З., м. Львів) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього грошового забезпечення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року та за період з 19.07.2022 року по 26.04.2024 року в сумі 154333,51 грн;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року та за період з 19.07.2022 року по 26.04.2024 року в сумі 154333,51 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 122349 (сто двадцять дві тисячі триста сорок дев`ять) гривень 47 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Військова частина НОМЕР_1 оскаржили його в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати у частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи в частині позовних вимог дійшов до висновку, що застосовуючи норми статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла до 19.07.2022 року, а саме у період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року повинен застосовуватися наступний принцип співмірності:

«Зокрема, істотність частки складових грошового забезпечення із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року становить: 40430,67 грн (сума грошового забезпечення)/ 201537,76 грн (середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку) = 0,2.

Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,2, становить 40307,55 грн: 445,88 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 0,2 х 452 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року)».

Фактично суд першої повністю проігнорував висновки Верховного Суду на які сам посилався (від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22 та від 14.03.2024 року у справі №560/6960/23).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так на момент розгляду даної справи Верховним Судом постановами від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 у справі №460/42524/22, від 14 березня 2024 року у справі № 560/6960/23, від 10 квітня 2024 року по справі № 360/380/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 440/8467/23, від 30 квітня 2024 року у справі № 560/6962/23, від 01 травня 2024 року у справі № 140/16184/23, від 23 травня 2024 року у справі № 560/11616/23 забезпечено формування єдиної правозастосовчої практики у даній категорії справ, щодо застосування норм статті 117 КЗпП України редакції до та після 19.07.2022 року, яким чином повинен застосовуватися принцип співмірності та до якого періоду, а також визначення самої суми середнього заробітку, що належить до виплати.

В свою чергу Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 наголошено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Проте зазначені висновки Верховного Суду були частково проігноровані судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Верховним Судом скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, зокрема, у постанові від 10 квітня 2024 року по справі № 360/380/23 щодо застосування норм статті 117 КЗпП України редакції до 19.07.2022 року та застосування принципу співмірності, а також визначення суми середнього заробітку, що належить до виплати зазначено наступне:

« 60. При цьому, Суд зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до

19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19. які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні: загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат: частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат».

Аналогічна правова позиція Верховним Судом висловлена у постанові від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 у справі №460/42524/22, від 14 березня 2024 року у справі № 560/6960/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 440/8467/23, від 30 квітня 2024 року у справі № 560/6962/23, від 01 травня 2024 року у справі № 140/16184/23, від 23 травня 2024 року у справі № 560/11616/23 чим підтверджується незмінність правової позиції Верховного Суду.

Тобто, принцип співмірності повинен застосовуватися саме з урахуванням «частки коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат».

Таким чином Верховний Суд дійшов до одностайного висновку яким чином повинен застосовуватися принцип співмірності та визначив обставини, які підлягають встановленню для його застосування, які в свою чергу випливають із формули визначеної Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, а саме:

- розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні;

- загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;

- частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат;

- частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Вказані обставини, взагалі не досліджувалися та не встановлюються судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Щодо за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року судом першої інстанції встановлено наступне:

«Період за час затримки розрахунку при звільненні з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом №°2352-ІХ), який регулюється редакцією ст.117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №?2352-ІХ, становить 452 календарних дні. Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 201537,76 грн (445,88 грн х 452 календарних дні)».

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні» за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року становить 201537,76 грн, що встановлено самим судом у рішенні.

Враховуючи виписки з банку та дані картки особового рахунку військовослужбовця за 2021 рік (додаток 5 до позовної заяви), загальна сума належних позивачу при звільненні коштів яка фактично була перерахована на картковий рахунок позивача становить 112 719,45 грн., серед яких:

72 288,78 грн. (64,13%) - грошове забезпечення позивача перераховане відповідачем на картковий рахунок позивача при звільненні у квітні 2020 року;

40 430,67 грн. (35,87%) - грошове забезпечення позивача перераховане відповідачем на виконання рішень суду.

Таким чином, «частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат» становить 35,87 % (40 430,67 грн. / 112 719,45 грн. *100).

Виходячи з вищезазначеного, враховуючи зазначені вище висновки Верховного Суду, що спрямовані для формування єдиної правозастосовчої практики - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року, виходячи з принципу пропорційності становить 72 291,59 грн. (35,87% від 201537,76 грн.).

Тобто 35,87% від загальної суми середнього заробітку за даний період, що проігноровано судом першої інстанції.

Щодо періоду з 19.07.2022 року по 26.04.2024 року то апелянт зазначає, що у даний період підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції, що набула чинності з 19 липня 2022 року, якою законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Як встановлено судом першої інстанції, сума середнього заробітку в даний період становить:

«Визначена судом сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за період з 19.07.2022 року по 26.04.2024 року і у межах шести місяців), становить 82041,92 грн.».

Вказані обставини позивачем не заперечуються.

Виходячи з вищезазначеного, розмір середнього заробітку, який належить позивачу до виплати:

1) за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року, виходячи з принципу пропорційності становить 72 291,59 грн;

2) за період з 19.07.2022 року по 26.04.2024 року, що обмежений 6 місяцями, становить 82041,92 грн.

Таким чином, загальний розмір середнього заробітку, який належить до виплати з урахуванням норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року становить 154 333,51 грн. (72291,59 грн + 82041,92 грн), що відповідає заявленим позовним вимогам.

Військової частини НОМЕР_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог

В апеляційній скарзі зазначає, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

В силу частини 2 статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування статті 117 КЗпПУ та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпПУ відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Тобто, даний спір стосується питання застосування частини 2 статті 117 КЗпПУ у випадку, якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум.

Верховний Суд уже викладав висновок щодо підстав для стягнення з роботодавця середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпПУ у згаданому контексті.

У постановах від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20 Верховний Суд зазначив, що:

« Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні».

Проте, судом першої інстанції не врахована позиція Верховного Суду щодо термінів висловлення незгоди працівником, що проявляється в активних діях та у достатньо стислі строки.

Позивача було звільнено з військової служби 22.04.2021, що підтверджується ОСОБА_1 в позовній заяві.

Посилаючись на абзац 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, Позивачем умисно викривлено положення нормативно-правового акту та не акцентується на тому, що: «... Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини». Натомість, ОСОБА_1 висловив бажання звільнитися з військової служби та за його згодою був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

На момент виключення Позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , останній не заявляв будь-яких вимог, які б могли свідчити про невиплату або неналежну виплату всіх сум, що йому належали на день звільнення.

В той же час, ОСОБА_1 лише 25.09.2022 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про перерахунок місячного грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 22.04.2021 визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Наведені обставини встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 у справі №380/13489/22, що залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2023, а тому не підлягають доказуванню в силу частини 4 статті 78 КАСУ.

Отже, здійснений військовою частиною розрахунок і виплачені Позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом більше 1,5 року ОСОБА_1 не здійснював жодних дій, спрямованих на перерахунок та виплату місячного грошового забезпечення з 30.01.2020 по 22.04.2021.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо перерахунку місячного грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 22.04.2021 виник більш ніж через 1,5 року після звільнення Позивача.

Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті Позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпПУ відсутні.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Посилання Позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, зазначених висновків не спростовує, адже вказана справа стосувалася інших аспектів застосування статті 117 КЗпПУ, а саме: чи припиняється обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за затримку розрахунку після прийняття судом рішення про стягнення відповідних сум, належних працівнику при звільненні.

У справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, у зв`язку з чим відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

У справі №821/1083/17 позивачка за вирішенням трудового спору щодо неповного розрахунку звернулася у строк, що не перевищував двох місяців, тоді як у цій справі за вирішенням відповідного спору Позивач звернувся більш ніж через 1,5 року після звільнення.

Тобто, при звільненні з Позивачем було проведено повний розрахунок, а щодо питань, котрі врегульовувались у судовому порядку - після набрання рішеннями законної сили.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 22.04.2021 року №82, позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 22.04.2021 року.

На час звільнення позивача з військової служби відповідачем не виплачено у повному обсязі грошове забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 року у справі №380/13489/22 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 22.04.2021 року суми грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, матеріальної допомоги за 2020-2021 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 56 днів, одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

27.04.2024 року було здійснено зарахування на банківський рахунок позивача в сумі 40430,67 грн, підтвердженням чого є наявний у матеріалах справи скріншот з карткового рахунку.

Позивач вважає, що оскільки у день звільнення з військової служби відповідачем не виплачено позивачу всіх належних сум, то відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку з 23.04.2021 року по 26.04.2024 року, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом.

Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що абзацом ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

При цьому суд першої інстанції вірно вважав, що враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, можливим застосування норм ст.ст.116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме, встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому суд вірно врахував, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ положення ст.117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Вказані зміни набрали чинності з 19.07.2022 року.

При цьому суд слушно зауважив, що ст.116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а ст.117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

У постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому, жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, в свою чергу, в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 15.02.2024 року у справі №420/11416/23).

Відтак, правильним є твердження, що не проведення з вини роботодавця розрахунку з працівником у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд приходить висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірного грошового забезпечення.

Як уже зазначалось вище, остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні (грошового забезпечення), здійснений відповідачем лише 27.04.2024 року на виконання рішення суду у справі №380/13489/22, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 23.04.2021 року (з дня, наступного за датою звільнення) по 26.04.2024 року. При цьому, вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі умовно слід поділити на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього.

Період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією ст.117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосуватися принцип співмірності та, суд, відповідно, може зменшити таку виплату.

Проте період з 19.07.2022 року по 26.04.2024 року регулюється вже нині чинною редакцією ст.117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями, але вже без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 року у справі №460/42448/22 та від 14.03.2024 року у справі №560/6960/23.

Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, суд підставно врахував наведені вище правові висновки Верховного Суду.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №100).

Згідно з абз.1 п.2 розділу ІІ Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 п.2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.8 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Згідно з п.7 розділу І цього Порядку, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Згідно довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , виданої командиром Військової частини НОМЕР_1 , розмір грошового забезпечення позивача у лютому 2021 року склав 13153,52 грн, у березні 2021 року 13153,52 грн.

Кількість календарних днів у лютому-березні 2021 становить 59 днів.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 445,88 грн (26307,04 грн (розмір грошового забезпечення за лютий-березень 2021 року) / 59 (кількість календарних днів).

Період за час затримки розрахунку при звільненні з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ), який регулюється редакцією ст.117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, становить 452 календарних дні. Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 201537,76 грн (445,88 грн х 452 календарних дні).

Період за час затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 року (з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ) по 26.04.2024 року (але не більш як за шість місяців відповідно до ст.117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ) становить 184 календарних дні. Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 82041,92 грн (445,88 грн х 184 календарних дні).

Надаючи правову оцінку розміру середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року, суд першої інстанції правильно зазначив, що у порівнянні із розміром присудженої позивачу суми грошового забезпечення (40430,67 грн) визначену судом у цій справі суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року (201537,76 грн) не можна вважати співмірною, оскільки вона більш ніж у 5 разів її перевищує.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п.71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні суд правильно врахував висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №805/3167/18-а та від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18.

Як уже вказувалось вище, сума виплаченого позивачеві 27.04.2024 року грошового забезпечення (40430,67 грн) є більш ніж у 5 разів меншою, ніж визначена судом сума середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року (201537,76 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року зі встановленим розміром заборгованості, суд вірно зазначив, що істотність частки складових грошового забезпечення із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року становить: 40430,67 грн (сума грошового забезпечення) / 201537,76 грн (середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку) = 0,2.

Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,2, становить 40307,55 грн: 445,88 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 0,2 х 452 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 23.04.2021 року по 18.07.2022 року).

З огляду на вказане, суд підставно вважав, що сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за період з 19.07.2022 року по 26.04.2024 року (у межах шести місяців), становить 82041,92 грн. Отже, загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку має право позивач відповідно до ст.117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, становить 122349,47 грн (40307,55 грн + 82041,92 грн).

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, суд вірно врахував, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України).

В підп.164.1.1 п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Згідно підп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд підставно вважав, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року у справі №380/11225/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула